Dante Alighieri

BOŽSKÁ KOMEDIE

La Divina Commedia

Dante Alighieri
1307 – 1321

Přeložil Jaroslav Vrchlický, 1897

Grafickou úpravu (formátování, obrázek obálky) provedl Martin Pokorný, 2012

Zákonná doba ochrany majetkových autorských práv textu díla uplynula.
Tato e-kniha je volné dílo.

Obsah

Obsah

I. Peklo

Zpěv první

Zpěv druhý

Zpěv třetí

Zpěv čtvrtý

Zpěv pátý

Zpěv šestý

Zpěv sedmý

Zpěv osmý

Zpěv devátý

Zpěv desátý

Zpěv jedenáctý

Zpěv dvanáctý

Zpěv třináctý

Zpěv čtrnáctý

Zpěv patnáctý

Zpěv šestnáctý

Zpěv sedmnáctý

Zpěv osmnáctý

Zpěv devatenáctý

Zpěv dvacátý

Zpěv dvacátý prvý

Zpěv dvacátý druhý

Zpěv dvacátý třetí

Zpěv dvacátý čtvrtý

Zpěv dvacátý pátý

Zpěv dvacátý šestý

Zpěv dvacátý sedmý

Zpěv dvacátý osmý

Zpěv dvacátý devátý

Zpěv třicátý

Zpěv třicátý prvý

Zpěv třicátý druhý

Zpěv třicátý třetí

Zpěv třicátý čtvrtý

II. Očistec

Zpěv první

Zpěv druhý

Zpěv třetí

Zpěv čtvrtý

Zpěv pátý

Zpěv šestý

Zpěv sedmý

Zpěv osmý

Zpěv devátý

Zpěv desátý

Zpěv jedenáctý

Zpěv dvanáctý

Zpěv třináctý

Zpěv čtrnáctý

Zpěv patnáctý

Zpěv šestnáctý

Zpěv sedmnáctý

Zpěv osmnáctý

Zpěv devatenáctý

Zpěv dvacátý

Zpěv dvacátý první

Zpěv dvacátý druhý

Zpěv dvacátý třetí

Zpěv dvacátý čtvrtý

Zpěv dvacátý pátý

Zpěv dvacátý šestý

Zpěv dvacátý sedmý

Zpěv dvacátý osmý

Zpěv dvacátý devátý

Zpěv třicátý

Zpěv třicátý první

Zpěv třicátý druhý

Zpěv třicátý třetí

III. Ráj

Zpěv první

Zpěv druhý

Zpěv třetí

Zpěv čtvrtý

Zpěv pátý

Zpěv šestý

Zpěv sedmý

Zpěv osmý

Zpěv devátý

Zpěv desátý

Zpěv jedenáctý

Zpěv dvanáctý

Zpěv třináctý

Zpěv čtrnáctý

Zpěv patnáctý

Zpěv šestnáctý

Zpěv sedmnáctý

Zpěv osmnáctý

Zpěv devatenáctý

Zpěv dvacátý

Zpěv dvacátý první

Zpěv dvacátý druhý

Zpěv dvacátý třetí

Zpěv dvacátý čtvrtý

Zpěv dvacátý pátý

Zpěv dvacátý šestý

Zpěv dvacátý sedmý

Zpěv dvacátý osmý

Zpěv dvacátý devátý

Zpěv třicátý

Zpěv třicátý první

Zpěv třicátý druhý

Zpěv třicátý třetí

I. Peklo

Zpěv první

V půl naší zemské pouti když se vkročí,

já octnul jsem se v tmavém, pustém lese,

neb cesta pravá zmizela mi s očí.

Ten popsati les, ruka má se třese:

tak divoký byl, drsný, v stálém šeru,

že vzpomínka naň nový strach mi nese!

Tak hořký, smrt že málem trpčí věru,

leč, chci-li dobro líčit z jeho středu,

co shled' jsem v jiném, vypovím, též směru.

Jak tam jsem přišel, říci nedovedu,

tak plný spánku byl jsem v oné chvíli,

když minul jsem se pravé cesty sledu.

Leč k patě vršku jak má noha pílí,

tam, tmavý tento údol kde se tratí,

jímž v srdce mé se tolik bázně chýlí:

Zřím do výše, jak vršku bedra šatí

té hvězdy paprsk, jejíž záře milá

vždy každou cestou jiné k cíli vrátí.

Tu bázeň má se trochu utišila

na srdce mého tůni trvající

tu celou noc, jež tak mne zastrašila.

A jako ten, kdo z mořské bouře hřmící

se zachrání, břeh zachytí a v divý

vln svár se bezdech točí zírající:

Tak v útěk stálý duch můj pohyblivý

se obracel v ten průsmyk, který minul,

a jímž neprošel posud nikdo živý.

A umdlen chvíli když jsem odpočinul,

šel těžce jsem tou strání, pustou oku,

spád nohy pevné že vždy níž se šinul.

Hle, na počátku srázu po mém boku

mně kropenatý panther v cestu vkročil,

tak štíhlý, lehký a tak pružný v skoku.

A nezmizel již, co jej zrak můj zočil;

tak překážet mi začal v cestě mojí,

že krok můj vícekráte zpět se točil.

Byl jitra čas a slunce v těch hvězd roji

se vznášelo, jež tenkrát již s ním byly

v ten první den, kdy Bůh je v lásce svojí

Hnul k oběhu s krásnými všemi díly;

čímž v dobrou naděj moje bázeň taje,

když zrak na šelmy pestrou srst se chýlí,

Tož jitra časem, sladkou dobou máje:

však ne tak zcela, bych se nechvěl děsem

Iva náhle zočiv lesa u pokraje.

Jak na mne chtěl by skočit s divým plesem,

nes' hlavu vzhůru v hladu zuřivosti,

i řekl bych, že zachvěl se vzduch lesem.

A vlčice, jež žravou hltavostí,

ač hubena, se přetížena zdála,

a mnohým bídy nastrojila dosti,

Mé údy takým ustrnutím jala,

tož strachem, který z očí jejích září,

že dospět vršku mysl má se vzdala.

Jak ten, jenž lakotivě hospodaří,

když přijde doba, v které prodělává,

se rmoutí v myšlénkách, čas vzdechy maří:

Mne zlekala neklidná šelma dravá,

vstříc jdouc mi, zvolna hnala skoky všemi

mne nazpět zas, kde slunce umlkává.

A svahem půdy jak jsem padal k zemi,

mým očím kdosi objevil se v houšti,

jenž zdál se chraptit tím, že dlouho němý.

Jak jej v té velké uviděl jsem poušti:

„Buď stín, buď člověk smiluj se v té strasti,

ať pomoc tvá mne v bídě neopouští!“

On děl: „Kdys člověk, teď jsem jeho částí,

z Lombardska moji rodičové byli,

a Mantua jich obou byla vlastí.

Sub Julio jsa zrozen, v pozdní chvíli

jsem žil, kdy v květu Augusta moc stála,

kdy klamní, lživí bozi vévodili.

Byl básník jsem a zpěvu mého chvála

o synu Anchisově zněla, z Troje

jenž vytáhl, když hrdá ohněm vzplála.

Leč v taký trud nač vracíš kroky svoje?

Proč nevstoupíš na vrch té čarné stráně,

zkad všeho plesu jdou a tekou zdroje?“

„Jak, tys ten Virgil, ručej, požehnaně

zkad proudnou řekou výmluvnost se lila?“

Dím v zbožné úctě v studu sklopiv skráně.

„Ó druhých pěvců světlo, zdobo milá,

kéž láska s pílí, která neustává

v tvé knihy čtení, by mně v prospěch byla!

Ty's mistr můj, můj vzor, má chlouba pravá,

jen tebou vznik' ten zdobný sloh, v němž pěji,

a kterým pouze moje zkvetla sláva.

Tu šelmu zříš, zpět nutí mne vztek její.

Ó sprosť mne jí, ty moudrý, ona vinou

jest, tepny mé a žíly že se chvějí.“ —

„Ty nyní cestou dát se musíš jinou,“

on, vida moje slzy, odpovídá,

„když opustit chceš poušť tu nehostinnou;

Neb toto zvíře, jímž tvá vznikla bída,

zde nepropustí žádné duše živé,

tak brání, že jí smrtí cestu hlídá.

A povahy tak zvrhlé jest a divé,

že zkojit žravost se mu nepodaří,

vždy po žrádle má větší hlad než dříve.

Je mnoho zvířat, s kterými se páří,

a víc jich bude, až chrt smělý vpadne

mu v zápětí, je poraní a zmaří.

Živ z peněz nebude ni země žádné,

leč láskou, ctností a moudrostí skvělý

zřím, kterak lidu mezi Feltry vládne.

Tu bídnou Italii vznese smělý,

tu, pro kterou Kammilla, panna, mřela,

Eurial, Turnus, Nisus krváceli.

Z měst vypudí tu šelmu jeho střela,

až v pekla jícen zpět ji zase hodí,

zkad hnána první závistí v svět spěla.

V tvou spásu rada má tě osvobodí;

pojď za mnou, sám chci průvodcem tvým býti,

jenž věčným tebe místem doprovodí.

Tam uslyšíš skřek zoufalosti zníti,

tam uzříš v mukách duchy z dávných časů

po druhé smrti volati a výti:

Pak uzříš ty, již v ohni bez zápasu

dlí stále, doufajíce, spokojení,

že, buď kdy buď, v blažených vejdou spásu:

Však chceš-li tam jít, mně kam vchodu není,

tam duše hodnější mne ruku dá ti,

jí odevzdám tě při svém rozloučení;

Neb císař ten, jejž poslouchají svatí,

mnou nepropustí v týn svůj duše žádné,

neb k jeho řadům nechtěl jsem se znáti.

Tam králuje, ač v celém světě vládne,

tam jeho město i velký trůn stojí,

ó blah, na koho volba jeho padne!“ —

Dím: „Básníku, tím Bohem, v touze svojí,

jejž nepoznal jsi, prosím usedavě,

bych tomu zlu i větších ušel rojí.

Tam veď mne, o čem hovořil jsi právě,

ať bránu Petra uzřím, i ty, lkáním

již hynou, které líčil jsi tak tmavě.“ —

Tu on se napřed hnul, já kráčel za ním.

Zpěv druhý

Již hnědnul vzduch a den se k sklonu chýlil,

tma dovolila tvorům spočinouti

od mdloby jich; já jediný jsem pílil

Se připravit, bych boj moh' podniknouti

i s cestou též i se soucitem; boje,

jež věrně sdělí duch můj z této pouti.

Ó Musy, velký duchu, zpěvu zdroje,

jež psala's, mysli, co jsem zřel, mé snahy

teď šetř, ať zjeví vznešenost se tvoje!

I počal jsem: „O pěvče, vůdce drahý,

hleď na mou sílu, stačí-li, ždám vřele,

dřív než mne svěříš obtížím té dráhy.

Ty's pravil, Sylviův že otec směle

se odvážil v říš, která duchy hostí,

ač v smrtelném a křehkém trval těle.

A jestli protivník vší nepravosti

byl nakloněn mu, tím že uvažoval

té cesty záměr i vše okolnosti,

Tu z rozumných, rci, kdo by pochyboval,

že v empyreu chtěl Bůh neskonalý,

by Řím a říši jeho vybudoval:

A Řím a říš se svatým místem staly,

by sídlili tam — pravdu řeč má praví —

po větším Petru kteří sledovali.

Tou poutí, kterou tak tvá píseň slaví,

on poznal vše, čím jeho vítězení

i papežský plášť dostoupily slávy.

Tam vešla Nádoba též vyvolení,

by posilu té víře snesla k zemi,

jež počátkem jest cesty k vykoupení.

Proč já tam jdu? Kým dovoleno je

Já nejsem Aeneášem, Pavlem ani;

za nehodna jsem sebou jmín i všemi mi?

A kdybych šel, mne jímá divné zdání,

bych k bláznovské se pouti neodvážil;

ty's moudrý, víš již, kam se soud můj sklání.“

Jak ten, jenž nechce, po čem dříve bažil,

jat jiným plánem ve úmyslu jiném

hned pouští zcela, oč se dříve snažil:

Tak rovněž mně na tomto břehu stinném

můj podnik dlouhé přemítání ruší,

ač zprvu hotov byl jsem v duchu činném.

— „Tož jestli dobře duch tvé slovo tuší,“

stín velkodušného se ke mně snáší, .

Jho zbabělosti spjalo tvoji duši.

Ta člověka tak mate a tak straší,

jej činů vzdaluje, k nimž vzlet jej vodil,

jak zvíře, když se před přeludy plaší.

Bych této bázně tebe osvobodil,

slyš, proč jsem zde, a jaká řeč tam zněla,

když pro tě soucit v srdci mně se zrodil.

Má duše mezi nejistými dlela,

tak sličná paní když mne zavolala,

že prosil jsem, by jen mi poroučela.

Nad hvězdu záře jejích očí plála:

tak líbezně a vlídně ke mně praví,

že hlasem andělů řeč její hrála:

— ,Ó milá duše z Mantovy, tvé slávy

i zpěvu tvého země plná jesti

a bude, dokud běh se nezastaví:

Hle, tam můj přítel, ne však přítel štěstí,

na pustém svahu padl v nebezpečí,

že zmaten v bázni zpět si cestu klestí.

Strach mám, zda nekles' v pobloudění větší,

že pozdě v pomoc jsem mu pospíšila,

než vyslechla jsem v nebi o něm řeči.

Jdi, zdobná řeč tvá by mu sílu vlila,

spěš, poraď vše, co k jeho vyváznutí,

jdi, pomoz mu, abych se potěšila.

Tři světice když mají o tě píli

a v lásce s nebe zhlíží k tobě na zem

a slovo mé tě slibem spásy sílí? —“

Jak květ, jenž zavřen, skloněn noci mrazem,

když ozáří jej zlaté slunce jara,

se otevře, na stonku vztyčí rázem:

Tak síla kleslá zas v mém ňadru hárá,

že dím jak svobodný muž, v touze větší,

tak v mysli mojí odvaha plá jará:

— „Ó soucitná, jež tak máš o mne péči!

Ty laskavý, jenž hned jdeš poslechnouti,

vše slova pravdy, která tobě svědčí!

Ty's touhu novou vlil mně k této pouti

tak slovem svým, že vůle v duši mojí

plá, úmysl zas první podniknouti.

Nuž tedy jdi, nás jedno chtění pojí,

ty vůdce, pane, mistře!“ — Nohou ráznou

po slovech mých on nastoupil pouť svoji,

I vkročím v cestu lesnatou a sráznou.

Zpěv třetí

Mnou vchází se do města věčné strasti,

mnou vchází se v bol, který nemá rána,

mnou vchází se do zatracenců vlasti.

Hlas spravednosti pohnul světu Pána;

moc boží sklenula mé brány stinné

a s první láskou moudrost svrchovaná.

Před vznikem mým nebyly věci jiné,

jen věčné vyjma, já též věčně stojím;

nech naděje, čí noha sem se šine!

Ta slova barvou tmavou očím mojim

se objevila nad portálem vryta;

dím: „Mistře, slov těch smyslu já se bojím.“

On, jemuž hrůza pekla není skryta,

dí: „Každou pochybnost zde nechat sluší,

zhyň každá podlost, jež tvým srdcem zmítá.

Jsme tam, kde děl jsem. snad tvá mysl tuší,

kde zatracených uzříš smutné davy,

jimž zmizelo poznání dobro v duši.“

Svou ruku vkládá v mou, co toto praví:

tvář jeho jasná sílila mne v mdlobě —

a již mne vpustil v tajů jícen tmavý.

Zde vzdechy, nářky, pláče, tmou jak v hrobě

se ozývaly v bezehvězdném vzduchu,

že pláčem vlhly moje oči obě.

Tu různé řeči zněly k mému uchu,

vzdech bolesti a hněvu drzé láni,

skřek drsný, rukou tlesk, až děsno sluchu,

Hřmot činily tam, který bez ustání

ve vzduchu, který nezná barvy, krouží

jak písku změť, jejž vírný vítr shání.

Já, jehož skráň se v závrati tůň hrouží,

dím: „Mistře, jaký pláč to slyším lkavý?

A jaký lid zde krutá bolest souží?“

A ke mně on: „Tak bědně zde čas tráví

těch podlé duše, již lhostejní k všemu

bez hanby žili jako beze slávy.

Ti přimíšeni jsou zde k sboru zlému

těch andělů, již pouze žili sobě,

ni vzdorní Bohu, aniž věrní jemu.

Ráj odměnou být nemoh' jejich mdlobě,

hloub jícnů svých jim peklo zapovídá,

by vinníkům tam nesloužili k zdobě.“

I dím: „Ó Mistře, pověz, jaká bída

je k pláči nutí, v kterém těžce hynou?“

„To krátce poslyš.“ on mně odpovídá.

„Ni na smrt nemohou mít naděj línou,

jich slepý život tak je v ceně malé,

že závidí všem každou účast jinou.

Na světě stopy nenechali k chvále,

k nim soucit, spravednost se nechce znáti.

Dost o nich slov, ty viz je a pojď dále!“ —

A tu jsem uzřel, maje v před se bráti,

jak rychlým vírem korouhev se chvěla,

jak nechtěla by ani chvilku státi.

A za ní dlouhá řada lidí spěla,

že nevěřil bych, tolik lidských synů

že během světa smrt by skosit měla.

Tvář mnohých známých v davu těchto stínů

jsem poznal a zvlášť toho mezi nimi,

jenž zbabělostí zřek' se velkých činů.

Tu pochopil jsem jasně, mezi zlými

že octnul jsem se, již se nelíbili

ni Bohu, ani ďáblu skutky svými.

I tehdáž mrtví byvše, dokud žili,

šli nazí teď, od vos a střečků roje

v hon štváni a pícháni v každé chvíli.

Jim přes obličej tekly krve zdroje,

a u nohou s jich slzami se slily,

na nichž hmyz hnusný skájel choutky svoje.

A jak můj zrak se k jiným věcem chýlí,

u velké řeky lid zřím v davu statném

i dím: „Mé touze pozvol, mistře milý!

Ať zvím kdo jsou, již touží v kroku chvatném,

a ku převozu co je nutí valem,

jak rozeznává zrak můj v světle matném?“

A ke mně on: „Vše poznáš v čase malém,

až k Acheronta smutným břehům stočí

se naše pouť, ty jediným jsou žalem.“

Tu zastyděv se hned jsem sklopil oči

ve strachu, řeč má že mu klidu nedá,

byl tichý jsem až k řece; však tu zočí

Mé oko, z proudu kterak loď se zvedá,

v ní stařec stál, vlas zbělelo mu stáří,

i vzkřikl na nás: „Hříšné duše, běda!

Vám nebe dostihnout, se nepodaří,

já převezu vás k břehům věčné hrůzy,

v tmy propasti, kde s ledem žár se sváří.

Ty ale kliď se, mrtví jsou zde druzí,

ty živá duše, jinde zkoušej štěstí!“ -

Však pozoruje, že se nemám k chůzi,

Děl: „Jiná cesta, jiný přístav jesti

a jiný přívoz k tvému putování,

loď mnohem lehčí též tě musí nésti.“

A vůdce k němu: „Charone, nech lání,

tak chtějí tam, kde mohou to, co chtějí,

zde zbytečné jest další vyptávání!“

Tu tvář převozník kalném na ručeji

hned zjasnil, na níž vous se vlní zšedlý,

kde oči se mu v rudých kolách stkvějí.

Leč nahé dnše mdlé, jak jen ho shledly,

a jeho drsný rozkaz uslyšely,

hned zuby skřípaly a strachem bledly.

Na svoje rodiče, na Boha klely,

na místo, čas, na símě svého rodu,

na zrození své i svůj život celý.

A pak se v pláči brali k tomu brodu

na bědný břeh, kam každý přijít musí,

kdo nepřived' své srdce s Bohem v shodu.

A démon Charon, v očích uhlí kusy,

jim neustává kývat, je v loď hnáti,

kdo opozdí se, veslo jeho zkusí.

Jak pozdě na podzim, kdy zvolna tratí

se list za listem s uschlé ratolesti,

až celou zdobu svou strom zemi vrátí:

Tak zřel jsem k břehu onomu se nésti

zlý Adama rod, jako klamnou písní

se na čihadlo ptáci dají svésti.

Hle, táhnou zvolna ve vln rmutné třísni

a než vystoupí na druhý břeh tmavý,

již nová tlupa na břehu se tísní.

„Můj synu,“ vlídně mistr ke mně praví,

„již v hněvu Boha zemrou zatvrzeni,

těch z každé země sem se sejdou davy.

A všichni k převozu jsou připraveni,

neb tak je žene spravedlnost Páně,

že strach před zhoubou v touhu po ní mění.

K té dobrá duše nezabloudí bráně;

teď pochopíš, proč Charon dřív lál tobě,

a poznáš nyní, co jest v jeho haně.“

To dořekl a černá zem v té době

tak mocně třásla se, že v ustrnutí

i při vzpomínce chvím se v potu, v mdlobě.

Zem slzí plna vichr k letu nutí,

a rudým světlem mihnul se blesk děsný,

že ztuhlo ve mně každé smyslu hnutí;

I padl jsem jak ten, jenž padá ve sny.

Zpěv čtvrtý

Sen v hlavě zdrtila mi hromu rána,

že vyletěl jsem vzhůru polekaný

jak osoba, jež náhle zburcována.

Mé oči zotaveny na vše strany

se obracejí, pevně upírají,

by poznaly, u jaké dlím teď brány.

A pravdou bylo: stál jsem na pokraji

té propasti tmy, zahynutí, zmaru,

jež bouři nářků nekonečných tají.

Tak tmavá, bezdná, zahalena v páru,

že, oko když jsem vnořil na dno její,

v tmách rozeznat jsem nemoh' žádných tvarů.

— „V svět slepý vstupmež temna na peřeji,

začíná básník zděšen, s bledou lící,

ty půjdeš druhý vždy, já napřed spěji.“

Tvář jeho spatřiv barvu střídající:

„Když ty se lekáš, kterak já mám jíti,

ty, posila mé mysli klesající?“

On ke mně: „Muka zatracenců nití

jen barvu soucitu v mé tváři bledé,

jež barvou bázně tobě zdá se býti.

Leč pojďme, pouť jest dloubá, jež nás vede.“

A vstoupil již a nechal, bych šel za ním

v kruh první, jenž tůň spíná. V mlze šedé

Tu do kola, kam jenom ucho skláním,

ryk nářků nezněl, ale vzdechů chvění,

že věčný vzduch se třás' tím tichým lkáním.

Zde davy trpěly, však bez mučení,

žen, mužů, dětí v jedné směsi spolu,

a byly mnohé, velké, k nesečtení.

Dí dobrý mistr: „V jakém lkají bolu,

proč neptáš se, ni koho kruh ten hostí?

Nuž krátce poslyš, dál než půjdem dolů:

Ti nehřešili, ale jejich ctnosti

jim nestačí, neb křestu nepřijali,

jenž branou je tvé víry k blaženosti.

Jak sluší se, tak Boha nevzývali,

neb žili před křesťanstvím; v tyto stíny

já patřím sám, tím nedostatkem vzali

Jsme tento trest, však nebyl to hřích jiný;

nás mučí pouze tajná touhá smělá,

v ní bez naděje žijem život líný.“ —

Po slovech těch mi bolest v srdci vřela,

neb lidi zřel jsem převeliké ceny,

jichž valná tlupa v předpeklí tom dlela.

„Rci, pane, mistře,“ ptám se roztoužený,

neb chtěl jsem býti zjištěn vírou svojí,

tou, kterou každý blud je přemožený,

„Rci, zdaliž někdo k blaženosti zdroji

se odsud svou neb cizí snahou vrátil?“

On pochopiv hned smysl řeči mojí,

Děl: „Krátký čas, co krok můj sem se ztratil,

kdos mocný přišel ve průvodu slávy,

svit vítězství mu božské čelo zlatil.

Vzal odsud lidí praotce stín tmavý,

s Ábelem, Noema, Mojžíše dále,

jenž poslušen v jho zákona spjal davy,

Pak Abrahama i Davida krále,

Jakuba s otcem, syny, Rachel taky,

pro niž on tolik trudu snášel v žale.

A jiných mnoho vzal v ráj nad oblaky,

však před nimi se odsud nedostala

ni jedna z duší, jež tvé vidí zraky.“ —

Pouť naše mezi řečí neustala,

i kráčeli jsme dále lesem tiše,

tož lesem duchů, jež jsem vina svála.

A neušli jsme mnoho kroků s výše,

když pláti zřel jsem oheň, jehož svitem

se v polokruhu jasní stínů říše.

Tu poznat moh' jsem, ač v pohledu hbitém,

jak z dálky v temno mdlý můj zrak se zvedá,

že ctným zástupům země ta je bytem. —

„Ty, jímž se chlubí umění i věda,

kdo jsou, jimž taká pocta udělena,

jež s jinými se pomíchat jim nedá?“

On odpovídá: „Slávou jejich jména,

jež jistě posud v lidském zvučí žití,

jim tato milost nebem udělena.“

A zatím velký hlas jsem slyšel zníti:

„Buď největšímu z pěvců úcta vzdána,

zda nezříte stín jeho zpět k nám jíti?“

Jak zhasla řeč ta tichem zkolébána,

zřím čtyry velké stíny k nám jít směle,

v jich tváři trud ni slast nebyla psána.

Můj dobrý mistr přimlouvá mi vřele:

„Viz onoho, jenž meč má ve pravici

a jako kníže druhým kráčí v čele;

Toť Homér nad básníky králující,

Lukán jest zadní, Ovid kráčí třetí,

Horác jest druhý satirou se stkvící.

A jedním hlasem, jejž tu slyšel's zněti,

mne tito slaví, že jsem roven s nimi,

a pravdu mají, když mé jméno světí.“

Tu krásnou školu zřel jsem zraky svými,

knížete zpěvů nejmocnější síly,

jenž jako orel letí před druhými.

Když malou spolu hovořili chvíli,

tu vlídně kynouce mne přivítali,

nad čímž se vlídně usmál mistr milý.

A ještě větší poctu pak mi vzdali,

neb směl jsem k jejich přidružit se sboru,

že šestým v takém věhlasu mne zvali.

Až k oné záři šli jsme v rozhovoru

o věcech, o nichž tam řeč slušná byla,

jak mlčení zde mně, zemskému tvoru.

Tu hradba zámku se nám objevila,

jejž sedmero zdí převysokých střeží,

kol nichž se pěkná říčka otočila.

Jak po pevnině přes ni krok náš běží

a sedmero bran s mudrci jsem minul,

a v luh jsem přišel zelený a svěží.

Tu byli lidé, vážně zrak jich kynul,

tvář důstojnosti nesla aureolu,

jich jemné řeči proud se zvolna linul.

A k jedné straně sestoupli jsme spolu

na místo vyšší, světla ve záplavě,

zde bychom všecky přehledli v tom dolu.

Tu proti sobě v smaragdové trávě

jsem spatřil tyto velké duchy v roji,

což ještě posud k své přičítám slávě.

Tu Elektra ve tlumu svojich stojí,

tam Aeneas dlí k Hektoru se chýle

a dále Caesar s orlím zrakem v zbroji.

Penthesilea sedla ku Camille:

na drahé straně opět Lavinia,

k níž Latinus král used', k dceři milé.

Pak Bruta zřím, jenž vyhnal Tarquinia.

tam Saladin dlí stranou osamělý;

hle, Julia, Martia, Cornelia!

A výše když jsem pozvedl zrak smělý,

tu mistra všech jsem viděl, kteří vidí

ve kruhu mudrcův. Svůj obdiv vřelý

Mu vzdávají, naň každý s úctou hledí.

a nejblíž jemu ve mudrců rodě

sám se Sokratem moudrý Plato sedí,

Demokrit, zbudoval svět na náhodě;

s Thaletem Zenona mé oko shlídá

a Empedokla s Heraklitem v shodě;

I znalce přírody Dioskorilla

i Tullia, Seneku, Galiennu,

Orfea, Lina pak i Euklida.

Tu zase Ptolomaeus, Avicenna

a s Hippokratem Averroes v davu,

ten velký komentator, jiných jména

Juž smlčím, nemohu dát o nich zprávu,

mne látka žene, cestu dál mi klestí,

že v nedostatku slov jen skláním hlavu.

Na dva se potom zmenšil spolek šesti.

Z tichého vzduchu vůdce k cestě jiné

do vzduchu, jenž se chví, mne jal se vésti.

Tam přišel jsem, kde každé světlo zhyne.

Zpěv pátý

Z prvního kruhu pouť se v druhý sklání,

jenž duším chystá více utrpení,

na menším místě trudů víc a lkání.

Tam Minos hrozně stojí, zuby cení,

hned u vchodu se po vší vině pídí

a soudí podle chvostu otočení.

Neb duše bědná, sotva že jej vidí,

se zpovídá a odhalí mu celá,

a on, který zná viny všechněch lidí,

Zří, v jaký pekel kruh by stoupit měla;

o tolik stupňů hloub ji pošle v muky,

svůj chvost kolikrát stočí kolem těla.

A stále před ním nových duší pluky

jdou na soud hrozný, řeknou vinu svoji

a mizí, nález vzavše z jeho ruky.

„Ó ty, jenž vcházíš k bolestí všech zdroji.“

tak Minos křik', svůj vážný úřad staví,

když zří, jak blížím k onomu se roji,

„Ó viz, co činíš, ať vstup, jenž k nám hravý

se býti zdá, té nezklame v tvé snaze!“

„Nač tyto křiky?“ Vůdce k nému praví:

„Nač chceš jej rušit v předepsané dráze?

tak souzeno tam, kde i vůle pouhá

jest možností! — Stav otázkám svým hráze.“

A zde již nářků začla řada dlouhá;

já přišel k místu, kde mi v ucho znělo,

co v mnohé pláče spjaly bol a touha.

V té hloubi všecko světlo oněmělo;

jak větry sporné v boji s oceanem

při děsné bouři odtamtud to hřmělo.

Ten pekla vichr ve svém letu štvaném

se nestaví, svým proudem duše chvátí,

a strká je v svém víru rozpoutaném.

A nad propasti sráz když pak je sklátí,

tu začne nářek, pláč a bědování,

i Bohu začnou rouhat se i láti.

Tu slyšel jsem, že tomu ku pokání,

již tělem hřešili, jsou odsouzeni,

jichž rozum v slepých pudů jho se sklání.

Jak špačků valné šiky v podjeseni

na čilých křídlech táhnou, v smutném dolu,

tak duchové zlí krouží u víření

Teď sem, teď tam, teď nahoru, teď dolů,

ni posily, ni naděje svit malý

buď odpočinku, buď menšího bolu.

Jak zpěvní jeřábové táhnou v dáli,

ve bolném nářku vzduchem dlouhým pruhem,

tak stíny zřel jsem, kterak přilétali

A blížili se v boji s vichry tuhém.

Dím proto: „Mistře, kdo jsou, dej mi zprávu,

jež černý vzduch bičuje pekla luhem?“

A na to on: „Ta první z toho davu,

o níž chceš zvědět, mnohým rodům vládla,

nad mnohé země svou roznesla slávu.

Leč do zločinů chlípnosti tak padla,

že, by zakryla těžkou svoji vinu,

bez trestu chlípnost do zákonů kladla.

Toť Semiramis jak se čte, po Ninu

jež trůn, jsouc jeho žena, nastoupila

v zemích, kde Sultán teď má domovinu.

Ta druhá, ta se z lásky usmrtila,

slib zrušivši popelu Sicheovu,

ta třetí chlipná Kleopatra byla.

Pak Helena, jíž rodu Priamovu

tak mnoho bědy vzešlo, Achill za ní,

jenž s láskou válčil až ku svému rovu.

Pak Paris, Tristan;“ tisíc jiných v lkání

mně ukazoval a jmenoval jmény,

jichž život záhy zhasnul v lásky plání.

Jak jmenoval můj mistr osvícený

vše rytíře a paní dávných zemí,

div soucitem jsem nebyl přemožený.

I počal jsem: „Ó pěvče, jak rád s těmi

bych promluvil, již přituleni k sobě

jak lehčím větrem táhnou mezi všemi!“

A ke mně on: „Až k oné vyčkej době,

kdy láskou neseni k nám přijdou blíže,

tou láskou pros je, přijdou jistě k tobě.“

A větru vání jak je sneslo níže,

hlas pozvedl jsem: „Ó vy duše štvané,

ó spějte k nám, když lze vám bez obtíže!“

Jak touhou hnané holubičky bílé,

k sladkému hnízdu pevným křídlem spějí

a letí vzduchem: v nich tak vůle vzplane,

Od tlumu Didony již odcházejí,

a letí k nám, zlým vzduchem jsouce hnány.

Tak mocně hlasy mojí touhy znějí.

„O vlídný tvore ty a požehnaný,

jenž navštívil's nás tmavým vzduchem poutí,

již skropili jsme svět krví své rány,

By svitů král chtěl milostiv nám slouti,

za mír tvé duše chtěli bychom lkáti,

když s bídou naší soucit moh' tě hnouti!

Co mluvit chceš, co slyšet, má se státi:

my mluvíme i slyšíme, jak chcete,

teď vhodný čas, neb vítr přestal váti.

Ten kraj, kde zrozena jsem, naleznete

u moře tam, kde s družinou se vlívá,

by spočinul, proud, který Padem zvete.

Tu láska, jež ctné srdce rychle zrývá,

v něm zaplála pro velkou krásu moji

tak zničenou, že k pláči mně to bývá

Ta láska, jež se láskou zas jen skojí,

mne rovněž k němu divnou touhou jala,

že ještě zde, jak zříš, nás k sobě pojí.

Ta láska nás v objetí smrti slala;

jenž zabil nás, jej čeká Kaina země.“

Tou řečí osud svůj nám zvěstovala.

Těch bědných duší pláč uslyšev témě

já naklonil a svoje sklopil zraky,

až: „O čem dumáš?“ básník pravil ke mně.

Tu jemu v odvět děl jsem: „Běda, jaký

svět sladkých snů a myšlének a chvění

je svedl v žalný, bolestný krok taky?“

K nim obrátiv se děl jsem v roztoužení:

„O Francesco! tvé muky a tvé lkání

mne k slzám hnuly v smutném zamyšlení.

Však rci mi, v čase sladkých snů a plání

jak dopřála vám tenkrát láska, spolu

že poznali jste temná svoje přání?“

A na to ona: „Není větších bolů,

než v čase bídy myslit na své štěstí:

to ví tvůj mistr, jenž tě sveď sem dolů.

Leč tak-li tvoje touha mocná jesti,

vznik lásky naší znát, jak ten, jenž kvílí

a spolu mluví, podám tobě zvěsti.

My ku zábavě čtli jsme v jedné chvíli

o Lancelotu, jak jím láska chvěla,

bez podezření, my jsme sami byli.

Nám při čtení tvář bledla se a rděla,

my pohlíželi na se, plamen v oku,

leč jedno místo přemohlo nás zcela.

Když četli jsme, jak v sladké řeči toku

smích touhy zlíbal svojí kouzelnice:

on, od mého jenž neustoupí boku,

Mi zlíbal, celý chvěl se, rty a líce.

Spis Galeotto byl i kdo jej skládal,

a onoho dne již jsme nečtli více.“

— Co jeden duch tak báji svoji spřádal,

zas druhý plakal, až se žalem chvělo

mé srdce, jak by smrti stín v ně padal:

I padl jsem, jak mrtvé padá tělo.

Zpěv šestý

Když vědomí zas přišlo, jež jsem ztratil,

hnut soucitem nad těmi příbuznými,

neb smutek všecky smysly ve mnu zvrátil:

Tu v nových mukách s nově mučenými

se potkávám, kde krok mé nohy stane,

i kam jen zraky obrátím se mdlými.

Jsem u třetího kruhu, deště, který kane;

ó věčné, těžké, kleté proudy chladné,

vždy stejně padá, nikdy neustane.

Tu černá voda, kroupy těžkopádné,

ze vzduchu temnem hustého sníh stéká,

a země, která toto pije, smrádne.

Tu Cerberus, ten divný netvor, čeká

na každého, kdo vnořen sem, běs dravý,

dle psího zvyku z trojí tlamy štěká.

Zrak krvavý, vous poslintaný, tmavý,

břich nadmutý má, drápy pracky kryjí,

tak duchy škrábe, trhá, dře a dáví.

Ti v chladném dešti jako psové vyjí,

svou stranou jednou druhé střechu strojí,

a bídní často v úpění se svíjí.

Červ Cerberus nás uzřev, tlamu svoji

hned roztáh', tesáky své cenil v zlobě

a neměl údu, jejž by nevzpjal k boji.

Můj vůdce roztáhnul své dlaně obě,

sáh' do země, hrst černé prsti vážil

a v žravé chřtány ji mu vrh' v též době.

Jak pes, jenž loudit štěkáním se snažil,

se upokojí, žrádlo hlodat smí-li,

po jehož zhltnutí co nejvíc bažil:

Tak tlamy Cerbera se skonejšily,

jenž tak na duše štěká zdivočelý,

že přejí si, by raděj hluchy byly.

Po stínech, které déšť porazil, smělý

náš kráčel krok, my kladli zvolna nohy

na jejich prázdno, jež se zdálo těly.

Tu na zemi všech ležel zástup mnohý.

Jak ubírali jsme se náhle kolem,

z nich vstal a seď si jeden přeubohý.

„Ó ty, jenž's veden tímto pekla dolem,

ó poznej mne, zda můžeš v slitování,

ty's před mou smrtí zrozen! pravil s bolem.

Já k němu: „Muka tvá i tvoje lkání,

tak paměti mé podobu tvou tají,

že, zdali jsem tě viděl, nevím ani.

Leč rci, kdo jsi? Proč v tomto bědném kraji

jsi mučen trestem, hnusnějších že není,

ač jiné větší tresty v pekle mají?“

Děl: „V městě tvém, jež závisti a tření

tak plno jest, že hrnec překypuje,

jsem trávil život bujném ve hýření.

Mé jméno u měšťanů Ciacco sluje,

a že jsem příliš zhrešil hltavostí,

jak vidíš, déšť mé údy pohlcuje.

Však nejsem smutný sám v té zoufalosti,

zde stejná muka trápí ty vše roje

pro stejný hřích.“ A tím již mluvil dosti.

Já odpovídám: „Ciacco, muky tvoje

tak hnuly mnou, že ku slzám mne nutí,

leč rci mi, víš-li, kam až nepokoje

V mé obci dojdou, kam až sváru hnutí?

Kdo spravedliv jest? Můžeš-li zvěst dáti,

proč sváří se a ženou v zahynutí?“

On: „Dlouho budou vespolek se rváti

až do krve, tu bude lesní strana

s velikou škodou druhou z města hnáti.

Ta osudem tak bude svrchovaná

po léta tři, až první se zas zvedne

tím, jenž kolísá mezi dvěma, hnána.

Čas dlouhý bude vznášet čelo ledně

a přemoženou tísnit těžkou dlaní,

nechť tato lká a horlí v muce bědné.

Dva spravedliví jsou, však neslyšáni.

Pych, závist, lakomství jsou jiskry žhavy,

jež vrhly v srdce také rozhárání.“

Tu stesku svého žalný nářek staví.

Já na to: „Moje zvědavost je vzňata.

přej, ať tvé slovo ještě víc mi praví.

Což Tegghiaio ctný a Farinata

a Mosca, Arrigo a Rusticucci,

a ti, jichž mysl dobrem byla jata?

Kde jsou, ať znám je, ať tvá řeč mne učí,

neb zvědět chci, jaké jim losy kynou,

zda nebe blaží je, či peklo mučí?“

On: „Ještě mezi černějšími hynou,

je zatratily mnohé hříchy různé,

je uzříš, tvé-li nohy tam se sšinou.

Leč ku zemi až navrátíš se luzné,

ó prosím, obnov památku mou světu,

víc neřeknu a neodpovím.“ V hrůzné

Tu šilhání zrak stočil, jako v letu

jej na mne upřel a pak padl z příma

svou hlavu skloniv v druhých slepých četu.

Můj vůdce pravil ke mně: „Tady dřímá,

až dokud jemu v soudu hrozném čase

ryk trouby andělské v sluch nezahřímá!

Tu smutný hrob svůj každý najde zase,

vše tvarem svým se oděje i těly

hlas uslyšíc, jenž věčně rozléhá se.“

Tak směsí pustou volným krokem spěli

jsme v dešti mezi stíny zamyšlení,

O žití příštím naše řeči zněly.

I dím: „Zda, mistře, toto utrpení

po soudu sledním, jak jest, dál můž' býti,

zda v menší se či v palčivější změní?“

On ke mně: „Třeba k tvojí vědě jíti,

jež dí: Čím větší dokonalost žive,

tím větší blaho tak i bolest cítí.

A nechť ty roty zatracenců divé

té pravé výše nikdy nedocílí,

po soudu budou bližší jí než dříve.“

Tak touto cestou kruhem krok náš pílí,

víc mluveno, než ret se říci zdráhá,

až k místu, kde se cesta v propast chýlí,

Zde Pluta, velkého jsme našli vraha.

Zpěv sedmý

Pape Satan, pape Satan aleppe“ —

Již začal Plutus drsným řváti hlasem.

A mudřec ctný, jenž všecko ví, by v slepé

Mne sílil bázni, pravil: „Netrň žasem,

ty skály slézti tebe nezastaví,

byť sebe víc ti hrozeno tím ďasem.“

Pak obrátiv se k vzteklé tlamě praví:

— „Již ztichni přece, ztichni, vlku kletý,

nechť nelítostný vlastní vztek tě stráví!

Jsou příčiny, proč jdeme v tyto světy,

tak chtějí tam, kde Michal hněvem hnutý

mstil hrdé smilstvo před dávnými lety.“

A jako plachty lodi větrem vzduty

se svinou samy, když byl stěžeň zřícen,

tak padl k zemi tento netvor krutý.

Tak stoupali jsme spolu v čtvrtý jícen

vždy dále na břeh muk rostoucích všudy,

jenž hříchy světa celého je sycen.

O spraveďnosti Boha! Tyto trudy,

jež viděl jsem, kdo takto nahromadí?

Proč tak nás v zhoubu řítí naše bludy?

Jak na Charybdě když dva proudy řádí

ve víru bouřlivém se lámajíce:

tak zatracenci stále v rej zde pádí.

Zde uviděl jsem lidu mnohem více:

ti ze stran obou rvali se a lkali

svým prsem těžké břímě válejíce.

Tu na se vráželi, tu zpět se hnali,

se obraceli, druh se hádal s druhem:

Proč lakotíš? Proč mrháš tak? A v dáli

Se nesli takto tímto temným kruhem

ku protivnému bodu z každé strany,

svůj sprostý nápěv řvouce pekla luhem.

Když každý ukončil, tu jako štvaný

zas v novou srážku pádil kroky mdlými.

Tu já lítostí skorem rozhlodaný

Jsem děl: „O dobrý mistře, vysvětli mi,

zda knězi byli, již zde trpí strašně,

ti po levici s vlasy střihanými?

On: „Všickni žili v slepotě své vášně,

neb chovali se v rozdávání darů

ti lakotně a ti zas prostopášně.

Dost zřejmě štěkají to hlasem zmaru,

když z obou kruhů k oněm místům běží,

kde sporná vina rozdělí je v sváru.

Bez vlasu v týle tito byli kněží

a mniši, papeži a kardináli,

v nichž lakota se zmohla bez otěží.“

Já na to: „Mistře, snad by rozeznaly

v jich davu oči moje mnohé známé,

jež taký zločin, jaká vina kalí.“

On ke mně zase: „Zdání tvé tě klame,

jich temný život zde je przní zase,

že poznání svit v temnu jim se láme.

Zde věčně po dvou vrážet budou na se,

ti z hrobu vstanou se zaťatou pěstí,

a tito zase v oškubaném vlase.

Neb špatně dát i špatně spořit, štěstí

jim uloupilo nebeské a k hádce zde nutí je.

Dost o nich dal jsem zvěstí.

Zde, synu milý, vidět můžeš v krátce

tu frašku statků, jimiž Štěstí vládne,

a pro něž v lidstvu taký spor a práce.

Neb věř mně, pod měsícem zlato žádné,

co bylo ho a jest, by v míru zdroje

z těch nezkojilo jedno srdce chladné.“

„Ó mistře,“ pravím, „pověz ještě, kdo je

ta Fortuna, o níž jsi děl před chvílí,

jež světa statky tiskne v spáry svoje?

On praví na to: „Lidé pošetilí

jste, nevědomí k škodě své i haně,

tvá pozornost kéž k řeči mé se schýlí!

Jenž moudrostí vše předčí svrchovaně,

On stvořil nebesa, jim vůdce klade,

že každý z nich ku každé září straně,

A stejnou měrou světlo dělí všade.

Tak ředitelku, vůdkyni a paní

týmž způsobem dal lesku země mladé,

By čas od času statky ve střídání

od rodu k rodu rozdávala, k vádě

a zcela proti lidských myslí zdání.

Ten národ trpí, co jde druhý k vládu,

dle toho vždy, jak nález její hrozí,

jenž skrytě vládne jako v trávě hádě.

Svou vědou proti ní jste přeubozí:

v před ona zírá, soudí v lesku slávy,

v své říši vládne jako druzí bozi.

A losů jejích rej se nezastaví,

vždy nutností je ku rychlosti hnána

a těch, jež změna zasáhne, jsou davy.

To ona jest, jež bývá křižována

a nejvíc od těch, již ji chválit mají,

jí padne v úděl posměch, škleb a hana.

To spokojenou ale nezleká ji,

dál veselá svou kouli točí v klidu,

s druhými pratvory jsouc jako v ráji.

Však sestupujem ve hroznější bídu,

již každá hvězda zhasla, která vzplála,

když vyšel jsem. Jest čas, ať dále přijdu.“

K druhému kraji kruhem pouť nás hnala

ku říčce, která s šumotem se pění

a vrhá v strouhu, kterou vyhledala.

Nad purpur voda temnější se mění

a v pošmurných vln těchto ve provodí

jsme drsnou stezkou spěli v zamyšlení.

A tady Styx jest jméno toho brodu,

jenž bahno tvoří, když svým spádem skácel

se k šedým srázům, k zatracenců rodu.

Já, s hrůzou jenž se ve dívání ztrácel,

zřím ve kaluži davy pobláceny,

ti byli nazi, v očích vztek burácel.

Tu doráželi na se muži, ženy

ne pěstí jen, leč prsy, patou, hlavou

a zuby trhali se jako feny.

Dí dobrý mistr: „Synu, tyto dravou

hněv schvátil vášní a má duše touží,

bych usvědčit tě mohl zvěstí pravou.

Tam pod vodou se rovněž lidé souží,

roj bublin na vrchu zříš každou chvíli,

jak oko praví, kamkoliv se vhrouží.

A spjatí v bahně dí: My smutní byli

ve sladkém vzduchu, v kterém slunce svítí,

neb líné páry se v nás uhostily.

A teď musíme v bahně, v smutku dlíti.“

Ten chrčí stále chřtánem hymnus ztmělý,

neb jasně říci nelze jim, co cítí.

Tak mezi suchým okrajem jsme spěli

a mezi bahnem, v kruhu louže kalné

na ty, již bláto hltali, jsme zřeli,

Až dospěli jsme k patě věže valné.

Zpěv osmý

Dál pravím: Jakmile jsme věž tu zhledli,

dřív než jsme přišli blíže k patě její,

jsme ku cimbuří jejímu zrak zvedli.

Tu plamínky dva na kraji se chvějí,

a jiný jim jak na znamení hoří,

že sotva oči v takou dálku spějí.

Já obrátím se ku vší vědy moři,

dím: „Co to značí? Čemu odvět dává

ten plamen druhý? Kdo jsou, již ho tvoří?“

On: „Hleď, tam, kde se pění voda tmavá:

tvůj není-li zrak dýmem zamlžený,

uzříti můžeš, co se očekává.“

Tak žádný tetivou šíp vymrštěný

by neprojížděl rychlou vzduchem dráhu,

jak člunek zřel jsem dělit kalné pěny.

Pak na šíji mně klad své ruce obě,

v tvář políbil řka: „Ta buď požehnána,

ty plamenný, jež matkou byla tobě!

Však to je duše pýchou osedlána,

zvěst dobroty nezdobí paměť její

a proto vztekem jest i tady štvána.

Co jich, již králi být se domýšlejí,

po sobě zanechají povržení,

jak prasata zde v močále pak tkvějí!“

A já: „O mistře, k svému potěšení

bych viděl rád, by stopil se v ty kaly.

než projedeme tiché vod těch vření.“

On: „Dříve než břeh objeví se z dáli,

jak přeješ si, má hned se tobě státi,

je slušno splnit touhy tvé, jež vzplály.“

A brzy zřel jsem, jak ho začli rváti,

co zblácených se stran všech k němu spělo,

že musím Bohu dík a chválu vzdáti.

„Na Argentino Filipa!“ to hřmělo,

až Florenťana zuby v divé zlosti

se v jeho vlastní zatínaly tělo.

Tam nechali jsme jej; již o něm dosti!

Leč v moje ucho nářky žalu bily,

že k předu zrak jsem napjal s dychtivostí.

Můj dobrý mistr pravil: „Synu milý,

jsme u města, které má jméno Dita,

v němž velcí měšťané ve množství kvílí.“

A já: „O mistře, pravdu díš, mně svítá,

zřím v údolu, jak mečet řada plane,

jak z plamene by vyšla, rudě kmitá.“

A on: „Žár věčný, který neustane

a z nitra plá, tak rudými je činí,

tak v dolním pekle zříš je ohněm tkané.“

I vstoupili jsme ve příkopy nyní,

jež bezútěšnou zem od jiných dělí,

zdi z kovu zdají se být, jež ji stíní.

A ne bez velké zatáčky jsme vjeli

až k místu, kde náš převozník děl s křikem:

„Nuž vystupte, zde průchod v město ztmělý!“

Já u brány zřel víc než tisíc s rykem

se sápat na nás, spadlých s nebes výše:

„Kdo to, jsa ještě v těle, smrtelníkem,

Bez smrti kráčeti smí v mrtvých říše!“

Mně moudrý mistr kynul na znamení,

že stranou s nimi mluviti chce tiše.

Tu trochu ustali v svém rozhorlení

a řekli: „Ty pojď, on ať sám dál kráčí,

když v zem tu vstoupil v takém drzém chtění.

Ať sám se vrátí, jeho moc-li stačí,

tou cestou šílenou, ty zůstaň státi,

jenž vedl jsi jej v náruč tmám a pláči.“

O čtenáři, zda děs mne nezachvátí

při prokletých slov těchto děsném zvuku,

já mnil, že zpět můj krok se nenavrátí.

„O drahý vůdce, který dal's mi ruku

víc nežli sedmkráte pro útěchu,

mne zachránil vždy v nebezpečí shluku,

Buď se mnou viz, jsem bez síly a dechu.

a jestli v další cestě nám se brání,

svých kroků stopy najděme hned v spěchu.“

On, jenž mne zaved' v tato místa lkání,

děl: „Žádný z těchto nezavře nám dráhu,

jež nebem určena. Pryč ostýchání!

Jen počkej zde, nadějí dobrých vláhu

přej umdlenému duchu ku posile,

já nenechám tě u propastí prahu!“

Tak zanechal mne — jaká děsná chvíle! -

můj sladký otec. „ano“ i „ne“ v sporu

se přely v mojí hlavě pobloudilé.

Nic z jejich neslyšel jsem rozhovoru,

však dlouho nestál s nimi a již všici

do města prchli rychle v jednom sboru.

Zavřeli bránu naši protivníci

před pánem mým, i zůstali jsme sami:

on obrátil se ke mně, úžas v líci,

Zrak sklopený, skráň spjatou myšlénkami

děl s nedůvěry vzdechem v nepokoji:

„Kdo cestu v ten dům žalu zavírá mi?“

A ke mně: „Hněv můj nelekej tě, v boji

s tou rotou obstáti chci bez vší mdloby,

nechť třeba uvnitř k obraně se strojí.

Novými nejsou tyto jejich zloby,

je strojili u méně tajné brány,

bez zámku tato stojí od té doby.

Tam viděl's ony mrtvé řádky psány.

Již s vrchu svahy pekla k nám se nese

a bez průvodu kráčí s této strany

Ten, jímž to město pro nás otevře se.“

Zpěv devátý

Co barvu bázně zřel na tváři mojí,

jež vznikla jeho návratem, tu milý

můj mistr potlačil hned novou svoji.

Jak ten, kdo naslouchá, stál pevně chvíli,

neb černým vzduchem v husté mlhy řase

zrak nadarmo do větší dálky pílí.

„Zde nutno zvítěziti ve zápase.

Jak ne — vždyť slíbila,“ on začal znova,

„než pomoc přijde, jak mně dlouho zdá se.“

Já pozoroval, kterak svoje slova,

jež započal, hned novou řečí skrýval,

jež sporný smysl s první v sobě chová.

Však stejně velký strach mi v hrudi zbýval

tou řečí, jejímž slovům zlomkovitým

jsem horší smysl, než snad měla, vlíval.

„Zda k závitkům té smutné škeble skrytým

smí z prvního kdos kruhu sestoupiti,

kde beznaděj jest pouze trestem lítým?“

Tak ptám se. On: „Jen zřídka smí to býti,

by duše některá sem vejít směla

tou cestou, kterou nyní já chci jíti.

Jest pravda, duše má sem jednou spěla,

jsouc od Erichtho krutě zaklínána,

jež stíny nazpět volávala v těla.

Mne opustila krátce těla schrána,

pro ducha byl jsem poslán za zdi skrejši,

kde kruhu Jidáše se klene brána.

Ten kruh jest nejnižší a nejtemnější

a nejvíc vzdálen nebes od obzoru,

jenž vše objímá; tož se ukonejši!

To bahniště, jež sálá dechy moru,

kol obklopuje město pruhem tmavým.

kam vniknouti nám nelze bez odporu.“

A více řekl, než co tuto pravím;

neb zcela zrak můj utkvěl udivený

na velké věži s cimbuřím kol žhavým.

Na jednom místě náhle povztyčeny

tři zkrvácené fúrie zřím v žasu:

tvář, posunky, vše měly jako ženy.

Jim visely zelené hydry z pasů

a kolem spánků divokých jak stužky

zřím cerasty a hady místo vlasů.

Můj průvodce, jenž dobře znal ty služky

té královny ve říši věčných stonů,

„Viz,“ pravil, „Erinye, divé družky!

Na levé straně Hegeru zříš, onu

zvem' Alecto, jež pláče u pravice,

a v středu jejich vidíš Tisifonu.“

I ztichlť. Ty ňadra nehty drápajíce

tak bily se a tak divoce řvaly,

že za básníka v strachu skryl jsem líce.

„Pojď, Meduso! Ať zkamení!“ tak lkaly

a na mne zřely zlosti ve záchvatu;

„My na Theseu špatnou pomstu vzaly! - -

„Jen obrať se a zavři oči v chvatu,

neb Gorgo zjeví-li se mezi nimi,

pak naděje vší vzdej se ku návratu!“

Tak mistr děl, mne obrátil a mdlými

jak dlaněmi bych nemohl zrak skryti,

mne ještě objímaje zakryl svými.

Ty, jehož zdravé srdce všecko cítí,

jen uvaž zde to přísné naučení,

jež pod závojem divné básně zní ti!

Tu vycházel však z kalné vody vření

tak silný rachot, hrůzyplné řevy,

že oba břehy pohnuly se v chvění,

Ne jinak jako vichru divé hněvy,

jenž z proměn tepla vane, až se práší,

les pustoší a řádí bez úlevy,

A větve trhá, rve, je v dál unáší

a hrdý v prašném hávu hřímá v zlobě,

a v útěk pastýře i stáda plaší.

l uvolnil mně mistr oči obě

řka: „Zraku nerv tam k staré obrať pěně,

kde nejostřejší výpar zdá se tobě!“

Jak z vody žáby prchnou neprodleně

před hadem zlým, až všecky na útěku

se v bahně na dnu krčí poděšené:

Tak víc než tisíc duší prchat v jeku

zřím před jediným, který zvolna sklání

svou suchou nohu nad Stygickou řeku.

On z tváře hnal si husté vzduchu vání,

v před levicí jak oko své byl clonil,

mdlým zdál se být jen pro to namáhání.

Že s nebe jde, svit útěchy se ronil

mně v duši; obrátím se, mistr kynul,

bych tiše stanul a se před ním sklonil.

O jaký hněv se z jeho tváře linul!

Ku bráně přistoup', jaké zřel jsem divy!

Ji prutem otevřel, ves odpor minul.

„O nebe vyvrženci, rode divý,“

tak počal řeč na prahu muk, „Ó rcete,

kdo taký vzdor a zpupnost ve vás živí?

Proč oné vůli nebes vzdorujete,

jíž úmysl se splní svrchovaně,

jíž často vzrostly muky vaše kleté?

Co platno osudu se vzpírat planě,

jen na Cerbera vzpomeňte, jenž chlupy

až posud nemá na bradě a chřtáně!“

Pak zpět šel kalnou cestou skrz jich tlupy,

nás nevšiml si ani, kráčel v roji

svých myšlének, jak ten, kol něhož kupí

Se jiné péče, než o ty, již stojí

před ním. A my jsme k městu zabočili

svatými slovy jeho jako v zbroji.

Teď bez překážky práh jsme překročili:

však já, který jsem v srdci choval touhy,

vše poznat, co ty valy otočily,

Zrak obracel jsem kol a slyšel pouhý

jen pláč a vzdech, po obou stranách zívá

pln muk a nářků strašlivých kraj dlouhý.

Jak u Arles, kde Rhona v močál splývá,

neb jako blíže Poly mezi lady,

kde končí vlast, již Quarnaro oblívá,

Se vlní hrobů celé, dlouhé řady:

tak s každé strany hrobů kolem stálo,

však mnohem horší byl jich způsob tady.

Neb mezi nimi tolik ohňů plálo,

z nich každý v hroby s každé strany vniká,

že menším žárem železo by tálo.

A se všech hrobů byla sňata víka

a z každého šlo těžké naříkání,

jak pláč v nich ukrytého mučeníka.

I dím: „Ó mistře, v tyto rakve skláni

kdo jsou, že slyším, kterak stále lkají

ve žaluplném, bědném naříkání?“

On ke mně: „Kacíři v těch rakvích plají

i s přívrženci sekty své neb strany,

a víc jich, než bys mnil, ty hroby tají.

Zde rovný s rovným leží pochovaný,

a hroby v menším žhnou neb větším palu.“

Pak na pravo se stočil zadumaný,

Dál skrze muka šli jsme podél valů.

Zpěv desátý

A úzkou stezkou spěly naše kroky

kol mezi mukami a města zděmi,

můj mistr napřed, já za jeho boky. —

„O valná sílo, jež zlých kruhy těmi

mne, jak chceš, vedeš neúmorná, svěží,

mluv, ukoj moje přání; směry všemi!

Ten lid, který zde v těchto hrobech leží,

lze vidět jej? Hle, u všech vyzdvižena

jsou víka, ale žádný, kdo jich střeží.“

On ke mně: „Všecka budou přiražena,

až z údolí se vrátí Josafatu

ti všickni s těly, v zem jež uložena.

Po této straně velký hřbitov má tu

sám Epikur i s velkou školou svojí,

jenž s tělem učil též i duše ztrátu.

Leč co se tady otázky tkne tvojí,

máš hned být ukojen v svém přání hravě

i v tom, jež tvůj ret vyslovit se bojí.“

Já: „Dobrý vůdce, že tak ostýchavě

ti odhaluju srdce, tím se stává,

bych stručný byl, jak vybíď jsi mne právě.“

„— Ó Toskánský, jenž v tato města žhavá

jsa živ se blížíš v jemné výmluvnosti,

zde postát dovolí snad tvá pouť tmavá.

Tvé nářečí tě prozrazuje dosti

jak syna oné ušlechtilé země,

jíž snad jsem kdys byl k obtíži a zlosti.“

Tak z jedné rakve zní to náhle ke mně,

i zděsil jsem se tak smutného hlasu,

že k vůdci svému přitisk' jsem se jemně.

On děl: „Nuž obrať se, proč trneš v žasu?

Hle, Farinata z hrobu zvedá tělo!

Jej vidět můžeš celého až k pasu.“

Již moje oko v jeho oku tkvělo,

on jak by zhrdal pekla mukou zcela,

výš zvedal prsa svá i svoje čelo.

A mého mistra ihned ruka smělá

mne mezi hroby k němu stavit pílí:

„Střez ústa svá, co říci by mu chtěla!“

Tu když jsem stál u hrobu jeho chvíli,

on plaše změřil mne, jak v hněvu divý

se tázal: „Pověz, kdo tví otci byli?“

Já poslechnouti ve všem žádostivý

nic netajil jsem, dal jsem vše um znáti,

on obočí zveď trochu zádumčivý.

Pak děl: „Tví otci mojich byli kati,

mé straně byli soky ve zápase,

že dvakrát jsem je musil z města hnáti.“

„Nechť vyhnáni, vždy vrátili se zase,“

já odpovídám, „ale strana vaše

to umění tak neznala, jak zdá se.“ —

Stín druhý z hrobu povstal, bez rubáše

jsem viděl jej až k bradě, z hrobu půdy

zdál na kolena zvedati se plaše.

Jak zved se v hrobě, zíral kolem všudy,

leč ztišiv zcela svoje roztoužení,

zda se mnou někoho by nezřel tudy,

Děl v pláči: „Jestli ducha vyšší chtění

tě dolů v tento slepý žalář slalo,

kde jest můj syn a rci, proč s tebou není?“

Dím: „Vůlí vyšší, jak díš, se to stalo

jenž tam mne čeká, ten mi podal ruky,

váš Quido pro něho měl úcty málo.“

Neb slova jeho i druh jeho muky

mi daly uhodnouti jeho jméno,

že plnými jsem odpověděl zvuky.

Tu vztyčil se: „Co tebou vysloveno?

Že měl? Což nežije? Což nemůž' v sladký

svit jeho oko víc být pohrouženo?“

A vida, s odpovědí že čas krátký

já prodlévám, než hodlám ji mu dáti,

kles' v žhavý hrob a nepřišel víc zpátky.

Leč onen zpupný, k vůli němuž státi

jsem zůstal tam, ten tvář nezměnil vzdorem,

šíj nesklonil ni bok, dál jal se láti

Zas pokračuje tímto rozhovorem:

„Že umění to špatně znali, raní

mne strašlivějším nad to lože morem.

Leč nevznítí se padesátkrát ani

tvář paní, která vládne v zdejším hradu,

sám víš, to umění jak šíji sklání.

Když uzřít světa sladkého chceš vnadu,

rci, proti mému rodu proč tak mstivý

je lid ten v každém zákonu a řádu?

Boj, jenž zkrvácel u Arbie nivy,

čímž orace ta plní naše chrámy,

to zavinil a bitvy zápas divý.

I zatřás' hlavou těžkou myšlénkami:

„Sám neučinil jsem to, bez příčiny

jsem s druhy také nešel v zápas s vámi.

Však sám já, když chtěl tomu každý jiný,

jsem odporoval přímou tváří smělý,

by Florencie padla v zříceniny.“ —

„O vaše símě k míru dojít chce-li,

tož jeden uzel,“ — ždál jsem, — „rozvažte mi,

jenž pevně spoutal úsudek můj celý.

Vy předvídáte jistě, co na zemi

se během času (mám-li pravdu) stane,

leč přítomnost vám tajna s věcmi všemi!“ —

„Jak slabé oko, co mu v dálce tane,

zří, rovněž my, co v daleku jest, zříme,

ten svit k nám přece z vůle Boha skane.

Leč co je u nás blíž, to nevidíme,

bez cizí zprávy zvěsti vší jsme prosti

a nic jest, co o stavu lidí víme.

Ty pochopíš, že naše vědomosti

nám mrtvými se stanou od té chvíle,

kdy uzavře se brána budoucnosti.“

Jak stižen vinou dím, se k němu chýle:

„Tož řekni tomu, který klesl k zemi,

syn jeho posud žije v plné síle.

A s odpovědí jest-li byl jsem němý,

tím stalo se, že v pochybností mdlobě

již trval jsem, jež rozluštili jste mi.“

Již nazpátek mne volal mistr k sobě;

i prosím ducha, by řek' v spěchu, spolu

kdo ještě s ním v tom odpočívá hrobě. —

„Víc nežli s tisíci v tom ležím dolu,“

děl, „uvnitř leží také Fridrich druhý

i Kardinál. O druhých mlčím v bolu.

I skryl se v rov; já zpátky v pekla luhy

jsem popošel ku básníkovi, ale

ten hovor zdál se zlověstný a tuhý.

On kráčel vpřed a když tak šli jsme dále,

on tázal se mne: „Proč jsi zamyšleným?“

A jeho přání vyhověl jsem v mále.

„Svým ostříhej to duchem roztouženým,

co's proti sobě slyšel,“ mudrc drahý

děl: „Pozor dej teď!“ s prstem pozdviženým.

„Až jednou uzříš oné paprsk blahý,

jejímuž vše jest otevřeno oku,

jí zjeví se ti tvého žití dráhy!“ —

Pak na levo směr obrátil svých kroků:

Zdi opustivše šli jsme stezkou tiše,

jež vedla středem v údol ve hluboku,

Jenž smrady svoje dýchal až k nám výše.

Zpěv jedenáctý

Z vysokého břehu srázném lemu,

jenž z rozbitých skal v kruh čněl zbudovaný,

jsme došli k davu více příšernému.

Zde zarazil nás puch tak neslýchaný

z dna rokle jdoucí, že za rakve tmavé

jsme víko vešli, jsouce bez ochrany.

Tu nápis četl zrak můj v barvě žhavé:

Jest papeže mi Anastasa chovat,

jejž druhdy Fotin svedl s cesty pravé.

„Teď zvolna dlužno dolů sestupovat,

by smysl uvyknul se těmto párám:

jich smrad nebude víc pak pozorovat.“

Tak mistr můj. Já nesměle jej kárám:

„Ó najdi něco, aby chvíle hbité

jsme neztratili!“ On: „Zříš, já se starám.

Můj synu, v středu skalin těchto skryté“ —

hned začal řeč — „tři menší najdeš kruhy

jak ty, z nichž vyšed's, rovněž stupňovité.

V nich zatracencův různé najdeš druhy;

by pohled na ně zkojil pud v tvé hrudi,

slyš, jak a proč zde spjati jsou v trest tuhý.

Cíl zloby každé, jež zášť nebes budí,

jest bezpráví, za kterým člověk slídí,

když jiné násilím neb klamem trudí.

A klam že bývá vlastní vinou lidí,

víc Bůh jej tresce, proto nejníž ztměly

tvůj šejdíře zrak v mukách větších vidí.

Jest násilníků pln kruh první celý;

leč trojí můž' být násilí v své zlobě,

tož na tři menší kruhy on se dělí.

Lze proti Bohu, bližnímu a sobě

být násilným; buď na těle či jmění,

jak nyní zřejmý důvod podám tobě.

Na bližním násilí jest poranění

neb vražda, násilím na statku jeho

jest loupež, ztroskot nebo vypálení.

Tož vrahy, tvůrce poranění zlého

a lupiče, kruh tento první hostí,

zde v různých tlupách zkoušejí zla všeho.

Násilím člověk života se sprostí

neb statku svého; v druhém kruhu rojí

neb zmítají se marné ve lítosti,

Kdo vzali život sobě s vášní v boji,

kdo hrou své jmění bídně promrhali

a místo plesu jen se pláčem kojí.

A proti Božství násilnictvím vzpláli,

kdo v srdci svém je popřeli a tupí,

a dary přírody kdo pohrdali:

Menšího kruhu pod pečetí úpí

Sodoma, Kahors, tak zde každý zmírá,

kdo Bohem zhrdá a rouhání kupí.

Klam dále, každé svědomí jenž týrá,

můž' na tom, kdo nám věří, spáchán býti,

i na tom, od něhož nám není víra

A tímto klamem, zdá se, v nic se řítí

jen svazek lásky, přírody to činu:

lze v drahém knlhu zahnízděny zříti

I pokrytství, lesť i hadačství vinu

i faleš, simonii i zla jiná,

kuplíře, zloděje a rovnou špínu.

A oním se zas láska zapomíná

od přírody i ta, jež s ní se spřádá,

jíž bližší důvěra se započíná.

Tož, v nejužší kruh kde se peklo skládá,

ve středu světa Dis má sídlo stinné,

tam věčným trestem hyne každá zrada.“

A já: „O mistře, velmi jasně plyne

tvůj rozhovor a dobře rozeznává

tu propast i ten lid, který tam hyne,

Leč pověz, ti, jež vichrů žene vřava

ti, déšť jež šlehá, ti v blativém kalu,

jichž spurné láni se tu v jedno stkává,

Čím to, že nejsou v onom mastě palu,

když Bůh jest na ně rozhněván? Když není,

tož rci, nač úpí v takovém zde žalu?“ —

On ke mně: „V jakém duch tvůj poblouznění

víc nežli jindy těká, aneb klíčí

teď jiným směrem tvoje přemýšlení?

Zda zapomněl jsi, jakým slovem líčí

v své Ethice tvůj mistr zbožňovaný

tři náklonnosti, jež se nebi příčí:

Nemírnost, zlobu a šílenstvím štvaný

pud zvířecí a proč z nich nemírností

míň uražen, míň tresce Svrchovaný?

A když uvážíš tento výrok dosti

si připomena, kteří oni byli,

jež vrchní část před městem Dita hostí:

Tu jasně uzříš, proč je oddělily

od těchto soudy Boha, že je dáví

ve menších trestech též hněv menší síly.“

„O Slunce, jež mi ujasňuješ zrak tmavý,

tvé rozluštění tak mou mysl kojí,

že pochybnost jak vědění mne baví.

Leč trochu nazpět obrať mysl svoji,

kde děl's, že lichva urážkou jest Boha,

ten uzel rozvaž mně, ó světla zdroji!“

Děl: „Mudrctvím čí zabývá se vloha,

ten pozná hned, že příroda se line,

(jak dí ne jedna, ale stránka mnohá),

Z Božího ducha, že z děl jeho plyne,

a mysl když do Fysiky tvé zřela,

po málo listech nezří pravdy jiné,

Leč umění že vaše, moudrost celá,

jak žák za mistrem v sled jim následuje,

jak vnučka jeho, ať si co chce dělá.

A tímto dvojím, snad se pamatuje

tvůj duch na Genesis, se člověk živí,

v před lidstvo jde a dál se udržuje;

Leč jinou cestou lichvář lakotivý

jda zhrdá přírodou i žačkou její,

a v jiné doufá skolebán v blud lživý.

Však za mnou dál, mé kroky dále spějí.

Vůz celý leží směrem Caura v dáli

a Ryby se již na obzoru chvějí,

Tam teprv cesta vede přes ty skály.“

Zpěv dvanáctý

Kde sestoupli jsme, břeh byl skalinatý

a hrůza tak pro toho, jenž zde, zela,

že každý zrak byl ztrnul děsem jatý.

Jak ona skalná troska, která sjela

tam u Tridentu střemhlav do Adiže,

buď podemletím, buď že zem se chvěla;

Neb od vršku, zkad sunula se níže,

až ku rovině tak jest kolmá skála,

že slézti dolů nelze bez obtíže:

Tak naše cesta s tesů těch se dála,

tu hle, kde trčel zbořený val tmavý,

na výši jeho hanba Krety stála,

Počata druhdy z nastrojené krávy.

Jak spatřil nás ten netvor, kousal sebe

jak ten, jejž vzteku vnitřní oheň tráví.

Můj mudřec k němu: „Snad tě hrůza střebe,

mníš, z Athen vévoda že krok sem stáčí,

jenž na světě tam kdysi zabil tebe?

Pryč, netvore, neb ten k věčnému plači

tvou sestrou naveden jsa nepřichází;

by poznal vaše tresty, on sem kráčí.

A jako býk se utrhne, když srazí

jej smrtící ráz k zemi, v před se řítí,

jít nemůže, jen sem tam sebou hází:

Na Minotaura tak nám bylo zříti.

V tom vůdce: „Obrať ku stezce krok smůly,

neb dokud zuří, dobře můžeš sjíti.“

A tak jsme dále mořem trosek spěli

po úzké stezce dále přes kameny,

jež novou tíží kroků mých se chvěly.

Já v dumách kráčel. On: „Snad zamyšlený

jsi nad těmito troskami, jež chrání

ten zvířecí vztek mnou teď zkonejšený?

Věz tedy, když jsem poprv v pekel plání

se spustil, tyto skály v tmavém luhu

zde nezdrceny s pyšnou stály skrání.

Leč krátce před tím, dobře-li můj druhu

si vzpomínám, než Ten přišel, jenž Ditu

vzal velkou kořisť z hořejšího kruhu,

Ten hrůzný dol se v takém zatřás' chvitu,

že zdálo se mi, jak by Vesmír vznítil

se láskou, v kterémž, jak mní mnohý, citu

Svět často v chaos zvrácen, jak ji cítil:

a tenkrát rovněž hřbet té staré skály

jak zde i jinde v ruina se zřítil.

Leč upři v údol zrak, hle, jak se valí

k nám krve proud, v kterém se každý vaří,

kdo násilím bližního svého šálí.“

Ó hltavosti, vzteku, vám se zdaří

být ostnem, dokavad jsme krátce živi,

a věčnost nás pak takou lázní daří!

Tu široký zřím v kruhu příkop křivý,

ten objímá té pláně okruh celý,

jak udal dřív mi vůdce spolehlivý.

A mezi ním a skalní stěnou jeli

Kentauři řadou v šípů břitkých v broji,

jak na světě když na lov druhdy spěli.

Jak uzřeli nás, ihned každý stojí,

tři od tlupy se oddělili s luky,

a s šípy vybranými k nám se rojí.

A jeden křičel z dálky: „V jaké muky

sem přicházíte po tom strmém srázu,

tam odtud mluvte, neb šíp pustím z ruky.“

Děl mistr jemu: „Odpověď dám v rázu

tam Chironovi blíž u břehu kraje;

tvá prudká mysl vždy strojila zkázu.

To Nessus jest,“ děl, mne se dotýkaje,

„jenž mřel pro Dejaniru, krásnou paní,

sám ze sebe svou pomstu utkávaje.

Z nich prostřední, jenž k prsoum oko sklání,

jest Chiron, Achillea pěstoun milý,

pak Folus, strašlivý tak v hněvu vzplání.

Po tisících kol příkopů jich pílí,

a po duších, jež z krve víc se vzpjaly,

než dovolí jich vina, ruče střílí.“

My k čilé zvěři blížili se z dáli,

vzal Chiron šíp a vrubem nazdvihuje

vous strká za své čelisti a balí.

A hluboká svá ústa odhaluje

dí k soudruhům: „Ten, vzadu jenž se tají,

jak čeho tkne se, vše se pohybuje,

To nohy mrtvých tady nedělají.“

Můj vůdce dobrý, jenž mu k ňadrům sahá,

kde oboje se těla dotýkají, dí:

„Ovšem žije a mnou jemu dráha

má ukázána býti mezi stíny.

sem nutnost vedla jej, ne choutky snaha.

Od zpěvů Halleluja do hlubiny

jež sešla, úřad nový svěřila mi:

on není lupič, já nejsem duch viny;

Leč silou tou, jež krok můj skalinami

zde vodí, prosím, jednoho k té pouti

dej z tvého davu, ať jde vůdcem s námi.

Ať ukáže, kde brod lze proniknouti

a toho na hřbet vloží ku ochraně,

neb není duch, jenž vzduchem moh' by plouti.“

Tu Chiron k pravé skláněje se straně

děl k Nessovi: „Zpět jdi a chraň je bdělý

před jiných davy, jestli vrazíš na ně.“

Tak s jistým průvodem jsme dále spěli

po zátoky té krvorudé lemu,

zkad uvařených hlasné nářky zněly.

Zde lid jsem spatřil, až k obočí svému

tkvěl v krvi: „Tyrani hle, Kentaur praví,

již zvykli krvi a loupení všemu.

Zde s Alexandrem Dyonis lká dravý

nad zločiny, jichž nelze odpustiti,

když Sicílii tížil v dnech své správy.

Tam čelo můžeš s černým vlasem zříti,

to Ezzelin, a druhé s plavým vlasem,

to z Este Obizzo, jichž v skutku v žití

Syn zbůjník zabil.“ K básníkovi s žasem

já obrátil se, leč on ke mně pravil:

„Ten buď zde prvním tobě, druhý já jsem.“

Pak trochu dále na své pouti stavil

se Kentaur u lidu, jejž pouze k chřtánu

ten řeřavý proud víru toho trávil.

Pak ukázal stín skrytý v jednu stranu: -

Ten v srdce, nad Temží jež posud slaví,

ve lůně Boha smrtelnou vbod' ránu.“

Pak jiné zřel jsem, kteří z proudu hlavy

i s celým trupem výše povznášeli,

a mnohé znal jsem mezi těmi davy.

A mělčí vždy a mělčí byl ten ztmělý

proud krve, pouze nohy všem pokrýval,

až tu byl brod, kde přejíti jsme měli.

„Jak viděl's“ — s retů Kentaurových splýval

teď hovor, — že jest mělčí bahno kalné

na straně té, chci, abys věřil, příval

Že tam dno tvoří hlubší víc a valné,

až s oním místem kruhem se zas spojí,

kde tyranství lká věčně v bědě žalné:

Neb spravedlnost božská muky strojí

tam Attilovi, jenž byl bičem světa,

a s Pyrrhem Sextovi, a v palném zdroji

Tam slzy nutí těm po věčná léta,

již po silnicích tolik loupežili,

tož Rinieru Pazzo i z Corneta.“ —

Zpět obrátiv se brodem spěl touž chvílí.

Zpěv třináctý

Nedospěl Nessus k břehu druhé strany

a v tmavý les již další pouť nás vede,

jenž stezkou žádnou nebyl znamenaný.

Ne listí zelené, leč barvy hnědé,

ne hladká snět, leč drsná se tu sklání,

ne na ní plod, leč ostny s jedem šedé.

Houšť taká nemůž' divé zvěři ani

být vlastí, která u Ceciny zdroje

a Corneta se vzdělaných niv straní.

Jen Harpyje tu staví hnízdo svoje,

jež budoucích škod zvěstujíce báji

kdys zahnaly od Strofad syny Troje.

Ty velká křídla, tvář, krk lidské mají,

spár na nohou, břich opeřený; v žale

na podivných těch stromech děsně štkají.

Můj dobrý mistr: „Nežli stoupíš dále“ —

zas mluvit začal — „věz, teď v druhém pruhu

jsi octnul se a setrváš v něm stále,

Až k písčitému dostaneš se luhu.

Kol dohře hleď a uzříš udivený,

co sotva bys mi uvěřil, můj druhu!“

A se všech stran jsem slyšel teskné steny,

však nezřel nikoho ni blíž, ni v dáli,

i stál jsem proto celý pomatený.

Já mním, že mnil on, já že mním, to lkali

kdes lidé v husté toho lesa šeři,

jenž zrakům našim v křovinách se halí.

I řek' můj mistr: „Na některém keři,

když ulomíš si snítku, jež tam klíčí,

hned bludným shledáš, co teď duch tvůj věří.“

Jen trochu málo ruka má se vztyčí,

z velkého keře malým trh' jsem prutem.

„Co škubeš mne?“ peň jeho na mne křičí.

A načež celý zčernal krve rmutem.

a jal se křičet: „Nač mne trháš tady,

což není soucitu v tvém srdci krutém?

Kdys lidé byli jsme, teď kmenů řady,

víc soucitu tvá ruka natažená

mít měla, byť i duše naše hady!“

Jak syrová louč, která zapálená

na jedné straně, s druhé strany svojí

lká vzduchem, jenž z ní vychází, a stená:

Tak z oné rány vespolek se rojí

krev s řečí; ruka má snět upustila,

i stál jsem jako člověk, jenž se bojí.

„By dřív to jeho mysl uvěřila,“

můj mudřec děl, „ty, duše zdrána v zlobě,

co jen má píseň jemu oznámila,

On nebyl by své ruky vztáhl k tobě,

mne svedla neslýchaná věc, jej míti

ku činu, jenž mne tíží v této době.

Nuž rci, kdo's byla, on můž' osvěžiti

za pokání tvou pověsť v světě cele,

neb dovoleno jest mu nazpět jíti.“

A kmen: „Tvůj sladký hovor láká vřele,

že mlčet nelze: nezazlete slovu,

když v hovoru svém prodlím trochu déle.

Jsem ten, jenž oba klíče k Fridrichovu

měl ku srdci, hned tiše otvíraje

aneb je jimi zavíraje znovu,

Že nikdo nemoh' vniknout v jeho taje,

až utratil jsem tepny své i žíly,

ten slavný úřad věrně zastávaje.

Však nevěstka, jež nikdy neuchýlí

zrak chlipný od císaře, ta smrt stálá

všech dvorů, a ten zločin, ze vší síly

Všech mysli proti mně tak rozhárala,

že rozháráni rozhárali pána,

až plesná pocta smutkem se mi stala.

Má duše v chvíli jedné rozervána

mníc ujít smrtí svému pokoření,

bez křivdy v křivdu k sobě byla hnána.

U nových kořenů na tomto kmeni

vám přisahám, že věrnost k mému pánu,

již zasloužil, nepřišla v porušení.

A opustí-li kdo z vás pekel bránu,

mou obnov paměť, jež tlí dávno v hrobě,

na závisti té zkázyplnou ránu.“

Pak čekal a když v krátké mlčel době,

děl básník: „Pospěš, času je zde škoda,

a mluv a ptej se, jak jest libo tobě.“

Já k němu na to: „Je-li v tom tvá shoda,

a sám ptej se na to, co mne upokojí,

mně nelze mluvit, neb mne soucit bodá.“

On začal: „Má-li splnit vůli tvoji,

co žádáš na něm, duchu uvězněný,

kéž v tom tvůj hovor naše přání skojí,

Bys řek' nám, jak jsou duše upevněny

zde v těchto sukách; pak jestli má těchu

z nich některý, že bude uvolněný?“

Kmen vydychnul tu u hlubokém vzdechu

vzdech byl jak vítr a v tom slova zněla:

„Vám odpověď chci vhodnou dáti v spěchu.

Když spurná duše vyprostí se z těla,

jež vlastní vůlí v zaslepení zničí,

v kruh sedmý šle ji Minos, v místa ztmělá.

V hvozd tento padne, proti svému chtíči,

jen tam, kam sama náhoda ji hodí,

kde rychle jako zrnko špaldy klíčí.

Jak výhon a pak jako keř se zrodí,

jí na listí dav harpyjí se pase,

jenž bolest dělá jí a bol z ní vodí.

Pro tělo své my přijdem v onom čase,

však neoblečem sebe v schránku jeho,

neb člověk co si vzal, mít nemůž' zase,

Sem přivléknem svá těla, v příšerného

klín lesa tohoto je pověsíme

na trnový keř stínu zmučeného.“

Co ještě s pozorností na strom zříme,

že ještě cosi jiného nám poví,

hlas podivný nám v zlekaný sluch hříme.

Jak z číhané když slyší ten, kdo loví,

že vepř se blíží v honby divém ržáni,

jež činí zvěř a praskající křoví:

Dva stínové tu nazí, poškrábaní

se s leva prudce hnali, běh jich lítý

vše mříže lesa trhal v pospíchání.

„Spěš, smrti, spěš!“ křik zavzněl ostražitý,

a jiný, jemuž dlouho se to zdálo,

„Ó Lano!“ křičel, „tak jsi nebyl hbitý

U Toppo v tanci!“ Když měl dechu málo,

se zastavil a spojil na skupení

se křovím, které po boku mu stálo.

Les černých psů byl plný v okamžení;

jak lační chrti ku předu se hnali,

když s řetězu se urvou rozvzteklení.

A v toho, jenž se skrčil, zuby vťali

kus po kuse jej divě trhajíce,

a s údy těmi v útěk se pak dali.

Můj vůdce za ruku mne ujav, líce

obrátil ku keři a krok svůj stavil,

ten keř krev plakal darmo víc a více.

„Ó Jacopo ze Sant Andrea“ — pravil,

„že chránil jsem tě, byla pomoc lichá;

jest vinou mou, že's tak svůj život strávil?“

Když mistr nad ním zastavil se zticha,

děl: „Kdo jsi byl, že každá tvoje rána

s tak boluplným hovorem krev dýchá?“

K nám pravil on: „ó duše, kterým přána

jest volnost, zřít mé pohanění celé,

jímž clona listí s těla mého rvána,

Ó sebeřte je, za to prosím vřele!

Já z města jsem, které patrona svého

kdys vyměnilo Jana za Křtitele.

Svým uměním mu sdělí mnoho zlého

na mostě Arna kdyby nezůstala

ta stopa jediná ze sochy jeho,

Vše práce, která město zakládala

na rumech, Attila jež nechal mstící,

by zbytečnou se záhy ukázala.

Já udělal si z domu šibenici.“

Zpěv čtrnáctý

Cit lásky ku rodišti tak mne schvátil,

že rozptýlené listí kol jsem sbíral

a tomu, který chraptil již, je vrátil.

A pak jsme došli k mezi, tam, kde svíral

se druhý pruh od třetího se děle,

zde hrozný čin jsem spraveďnosti zíral.

Bych všecko nové vypověděl cele:

My k nedohledné dospěli jsme pláni,

jež rostlin nevytrpí na svém těle.

Les boluplný kolem ní se sklání,

jak smutný onen příkop kolem něho;

na kraji zde jsme stáli v zadumání.

Tu množství písku tomu podobného

kol půdu krylo, (kam jen oko točím),

jejž tiskla noha Catona kdys ctného.

Ó pomsto Boží, kam jen tady kročím,

zřím, kterak musí před tebou se chvíti,

kdo čte, co mým zde zjevilo se očím!

Já nahých duší stáda musil zříti,

jak naříkala úpěnlivě bolem,

leč každá tresť rozsudků jiných cítí.

Na zádech čásť jich ležela tu kolem,

dál zcela skrčených jsem viděl řady,

díl třetí sem tam chodil tímto dolem.

Kdo chodili, těch více bylo tady,

a méně těch, již na zádech zde byli,

však jazyk jich byl pln hroznější vády.

Na písčinu tu ohně vločky dštily

tak zvolna a tak husté a tak valné

jak hor sníh, když se větry utišily.

Jak Alexandr v Indů zemi dálné

na vojsko své zřel sypat se déšť žhavý

a dopadati k zemi vločky palné

I kázal, aby rychle vojska davy

je zadupaly v zem, neb dřív se zkojil

žár, pokud sám, než v tlumu poletavý:

Tak věčný oheň pomalu se rojil,

až písek vzplál jím, jako pod ocelí

lunt vznítí se; tím bolest jejich zdvojil.

Jich ruce v tanci třásly se a chvěly,

teď zde, teď tam, bez klidu, bez ustání,

a nové plameny vždy střásti chtěly.

Dím: „Mistře můj, před kterým vše se sklání,

jen demonů ne tlupa zarputilá,

jichž u brány tam vstříc nám znělo lání,

Ten velký kdo jest, jehož ohně síla

se nezdá tknout, jenž leží mračen, křivý,

vzdor jehož posud prška nezlomila?“

Tu vida on, že losu jeho chtivý

jsem vůdce svého ptal se, s křikem pravil:

„Zde mrtvý taký jsem, jak byl jsem živý.

Kováře svého kdyby Joviš znavil,

od něhož ostrý blesk vzal rozhněvaný,

jenž poslední den žití mého strávil,

Byť na druhé též křičel na vše strany,

zmdlel všecky v černé výhni Mongibolla:

,Sem! pomoz! Vulkáne můj milovaný!'

Jak v bitvě u Flegry byť zevšad hřměla

těch nejostřejších blesků na mne vřava,

msta jeho málo radosti by měla.“ —

Tu hlasem silným vůdce provolává,

jejž neslyšel jsem před tím nikdy zníti:

„O Capanee, tím, že nepřestává

Tvá hrdost, větší trest se na tě řítí,

neb sotva větší muka než tvé lání

by vhodný trest za vztek tvůj mohla býti!“

Pak s jemnějším rtem hned se ke mně sklání:

„Toť jeden z oněch sedmi králů,

Theby již oblehali, jenž v svém vzdorování

Jak zhrdal, posud zhrdá Bohem v nebi,

však zdobou vhodnou, jak jsem řekl jemu,

jsou jeho prsoum jeho vztek a škleby.

Teď za mnou pojď, však pozor, by se všemu

žhoucímu písku vyhnul krok tvůj smělý,

jdi nejtěsněji podél lesa lemu.“

Tak mlčky šli jsme tam až, kde jsme zřeli,

že z lesa pramení se říčka malá,

nach jejíž posud děs můj vzbouzí celý.

Jak z Bulicame bystřina se vzpjala,

již nevěstky si spolu rozdělují,

tak ona říčka pískem dál se hnala.

Jí kameny kraj i dno obrubují

i svahy oba, břehu strany obě,

že tady přechod jest, hned pozoruji.

„Ze všeho, co jsem ukazoval tobě,

co spolu onou vstoupili jsme branou,

jež každému jest volná v každé době,

Tvůj zrak neviděl věc tak nevídanou,

jak tato říčka, jejíž povrch hasí

a plameny vše ničí jednou ranou.“

Tím slovem vůdce můj se ke mně hlásí;

i prosil jsem ho, by mi podal stravy,

po které lačním již tak dlouhé časy.

„Jest zpustošena země v moři,“ praví

on ke mně, „která Kreta nazývá se,

pod jejímž králem svět znal čisté mravy.

Tam hora stojí, v řek a listí kráse

dřív stkvěla se a Ida zvána byla,

teď zpustlá věci staré podobá se.

Za věrnou kolébku tu vyvolila

pro syna svého Rhea starostlivá,

když lkal, křik dělala, by lip jej skryla.

V té hory nitru velký kmet se skrývá,

jenž k Damietě obrací svá záda,

a jak v zrcadlo své se na Řím dívá.

Z jemného zlata jeho leb se skládá,

z čistého stříbra hruď a paže dvojí,

až ku rozkroku rudá měď převládá.

Ze železa až dolů vše se pojí,

a pouze jeho noha pravá z hlíny,

víc vzpřímen na ní než na druhé stojí.

Jen zlato vyjímaje každý jiný

díl trhlinu má, která slzy roní,

jež smíšeny skal prožírají klíny.

Jich spád se valem v údolí to kloní,

kde Acheron, Styx s Flegetonem tvoří,

viz úzkou strouhu tu, jak tekou do ní.

Až, hloub kde nelze stoupat, když se vnoří,

jsou Kokytem, ten močál na tě čeká,

sám uzříš jej; tož řeč má slovy spoří.“

Já k němu zase děl: „Když tato řeka

zdroj v našem světě má, ó rci, můj druhu,

proč teprv zde nám viditelná stéká?“

On ke mně: „Dobře víš, my jdeme v kruhu

a nechť jsi vždy se v levo otáčeje

dost hluboko již vstoupil v pekla luhu,

Přec okruh celý neprošeľs. Dál spěje

když novou uzříš věc, tu udivení

se nesmí tknouti tvého obličeje.“

Já zase: „Mistře, Lethe kde se pění

a Flegeton? Neb o jedné jsi němý,

o druhé, díš, z těch slz že má své vření?“

On: „Otázka tvá každá milá je mi.

Na jednu by ti měla odvět dáti

ta rudá voda svými peřejemi.

Ty jinde uvidíš zdroj Lethy státi,

tam duše, která, když se z viny kaje,

se vnoří v lázeň, z níž se čistá vrátí.“

Pak děl: „Jest čas se obrátiti z háje;

bys vždycky za mnou kráčel, dej si práci,

nám stezku skytnou nehořící kraje,

Nad kterými se každý plápol ztrácí.“

Zpěv patnáctý

Po jednom tvrdém kráčíme teď kraji,

dým z říčky té se nad ním vznáší tmavý,

čímž před ohněm tak proud i hráze hájí.

Jak mezi Kadsandem a Briiggem staví

si Flamští proti moři, jež se řítí,

hráz, aby před ní proud ustoupil dravý;

A podél Brenty jak lze hráze zříti,

kterými Padovští své chrání villy,

než Korutanské hory teplo cítí:

Těm hrázím podobné též tyto byly,

ač sotva výšku tu a tlouštku měly,

ať číkoliv je ruce postavily.

Od lesa tak jsme zatím dále spěli, že,

kde on byl, jsem nemoh' rozeznati,

i kdybych třeba obrátil se celý,

Když duší dav zřím proti nám se bráti,

tak podél hráze do cesty nám vběhly;

jak nový měsíc když nevidíš pláti,

Když večer dva se potkají, tak šlehly

svým po nás zrakem; při tom brvy křiví,

jak starý krejčí na ucho své jehly.

A tato společnost co na nás civí,

byl od jednoho poznán jsem, jenž táhnul

mne za lem šatu křikna: „Jaké divy?“

A ramenem svým on když po mně sáhnul,

já v tahy popálené tváře této

zrak upřev, ruku k jeho lícím nahnul,

Jež, ač v nich množství jizev bylo vseto,

přec poznati jej duchu nebránily,

i pravil jsem: „Vy tady, ser Brunetto?“

A on: „Snad bude vhod ti, synu milý,

když s tebou půjde — tlum ať dále spěje —

zpět Brunetto Latini malou chvíli?“

Já k němu: „Zcela z duše mé se děje;

i posadím se s vámi, jestli chcete,

když ten, s nímž tady kráčím, tomu přeje.“ —

„Ó synu!“ děl, „kdo z této tísně kleté

na chvilku zde se zastaví v svém chvatu,

sto let pak leží, nechť jej oheň hněte.

Jdi, půjdu vedle lemu tvého šatu,

pak dohoním svůj zástup dosti záhy,

jenž s pláčem pro svou věčnou muku lká tu.“

Já netroufal si dolů sejít s dráhy,

bych vedle něho kráčel; hlavu schýle

jsem šel jak člověk, jenž jde v úctě. „Blahý,

On začal, jaký los neb štěstí milé

před smrti tvé dnem dolů sem tě zove,

kdo vede tě, že nemineš se cíle ?“

„Tam v žití veselém,“ dím v řeči nové,

„kdys v jednom lesním údolí jsem zbloudil,

než splnili se mého žití dnové.

Když včera ráno z něho jsem se loudil,

při návratu mně bylo toho zříti,

jenž tou mi cestou kráčet domů soudil.“

On: „Za hvězdou když půjdeš, jež ti svítí,

tu nelze tobě přístav slávy minout,

když správně v krásném znamenal jsem žití.

A kdybych nemusil tak záhy zhynout,

tak nebe vida tobě nakloněné,

moh' dílu tvému odvahou jsem kynout;

Však nevděčné to lidstvo zaslepené,

jež z Fiesoly přišlo v dávné době

a z hor má v sobě cos i od kamene,

Za dobré tvé se vrahem stane tobě,

a právem, nebo nesluší se, fíku

plod sladký v hořkém trní myslit sobě.

Báj zve je rodem slepých smrtelníků,

v němž lakota, pych, závisť nepřestává,

hleď brzy jejich odříkat se zvyků.

V tvém osudu je pro tě taká sláva,

že obě strany budou tebe lačné,

leč daleko od zobce bude tráva.

Zvěř Fiesolská nechť v své zlobě mračné

se zdupe na stlaní, ať nepohrobí

květ v hnojišti svém, jestli klíčit začne,

V němž objeví se símě svaté z doby

těch Římanů, již na těch místech zbyli,

kdy založeno hnízdo také zloby.“ —

„Byť tužby mé se zcela vyplnily,“

já děl: „vy byste lidské těla svazky

byl ještě neopustil, mistře milý!

Neb tkví v mém duchu obraz vaší lásky

ten otcovský a drahý, nenadále

jenž se mnou sdílel ony blahé zkazky,

Jak zvěčňuje se v žití člověk stále,

jak drahé mi to, vždycky zvěstovati

chci, dokud budu živ, ku vaší chvále.

Co o mém žití jste mi řek', chci psáti

a s druhým výrokem dám jedné paní,

jež, až k ní přijdu, smysl bude znáti.

To, byste věděl, jediné mám přání,

že v každý los chci vzdát se bez prodlení,

jen svědomí když bez viny se chrání.

Ten závdavek mým uším nový není,

nechť lopatou svou jak chce sedlák mává

a Fortuna své kolo, jak chce, mění.“

Tu mistr můj se obrátil, kde pravá

je strana tváře, na mne zrak svůj stavil

řka: „Dobře slyšel ten, kdo pozor dává.“

A dále jda jsem hovorem se bavil

a ptal se Brunetta, kdo z druhů jeho

jsou největší a nejznámější':' Pravil:

„Ač slušno je, z nich znáti některého,

však jiné zamlčet se lepší zdá mi;

čas překáží, bys dozvěděl se všeho.

Věz, celkem většinou jsou kněží známí

a učenci, svět druhdy znal jich slávu,

a hříchem tím se poskvrnili sami.

Zde Priscian jde v středu toho davu,

z Accorsy František; tvá touha žárná

když poznat žádá větší hnusnost mravů,

Moh' viděti jsi toho též, jejž z Arna

k Bacchilionu poslal Sluha sluhů,

kde ochablé své čivy složil, stárna.

I o jiných bych mluvil z toho kruhu,

leč pouť i hovor nemůž' trvat déle,

zřímť nový kouř z písčitých stoupat luhů.

Lid, s nímž se nesmím sejít, jde;

nuž vřele chci „Poklad“ svůj ti ještě poručiti,

víc nežádám si, neb v něm žiju cele.“

Pak obrátil se a z těch zdál se býti,

o sukno zelené již běhávají

ve Veroně a v závody se řítí,

Však ne co ztrácejí, leč vyhrávají.

Zpěv šestnáctý

Již tam jsem byl, kde vody bouřně hřměly

v kruh jiný padajíce v takém hluku,

jak v plných úlech když se rojí včely,

Tu stíny tři se od jednoho pluku

v ráz oddělily, který táhnul břehem

a toho deště žárnou snášel muku.

I křikl každý nás dostihna během:

„Stůj ty, který zdáš podle šatu býti

se z vlasti naší zhouby plné zběhem!“

Ach, jaké rány na jich těle zříti

mně bylo ort plamenů na nich všady:

i při vzpomínce hruď má bolest cítí.

Můj mistr jejich povšimnul si vády, tvář

ke mně obrátil řka: „V této chvíli

dej pozor, k tem být zdvořilý hleď tady.

A kdyby nebyl oheň, který střílí

zde místa povaha, já řek' bych, v dáli

spíš ty než oni že máš míti píli.“

Svou starou píseň začli, jak jsme stáli,

a když nás v hlučném dostihnuli reji,

z těl svých před námi všichni kola spjali.

Jak nazí athleti se prohlížejí,

kde vhodně by se mohli zachytnouti,

než spolu tlukou se a porážejí:

Tak každý z nich tvář svoji ke mně kroutí

se toče v kruhu, tak že hrdlo jeho

opačnou stále s nohami šlo poutí.

„Ó jestli bída toho místa zlého,

tvář naše spálená i naše přání“

z nich jeden děl „zhrdnutí dojdou tvého,

Kéž sláva naše tvého ducha sklání,

bys pověděl, kdo jsi, tak jisté živé

že nohy vláčíš pustou pekel plání.

Ten, v jehož stopy kladu nohy chtivé,

ač na něm nahém vše jest popáleno,

byl větším, než ty v mysli tušíš snivé.

Vnuk dobré Qualdrady byl, jeho jmeno

kdys Guidoguerra; v jeho bylo žití

dost myšlenkou i mečem dosaženo.

Ten druhý, kterého zříš písek tříti,

je Thegghiaio Aldobrandi, hlasem svým

na světě víc měl by platen býti.

A v kříži třetí s nimi zde to já jsem,

Jacopo Rusticucci, ženou raněn,

té pych mi nejvíc uškodil svým časem.“

O bych v té chvíli před ohněm byl chráněn,

já mezi ně bych uvrhnul se dolů

a mistrem skok ten nebyl by mi bráněn.

Leč že bych sžehnutý byl od plápolu,

má úzkost zmohla dobrou vůli moji,

jež toužila je obejmouti spolu.

Pak začal jsem: „Ne pohrdání kojí

mou duši, žal však nad vámi ji tráví

a brzy tak on s ní se nerozdvojí,

Neb ještě co mi tento pán můj praví,

já tušil již a pomyslil v té době,

že takých tlum, jak vy jste, zde se staví.

Jsem z vlasti vaší, jmena vaše v zdobě

tak zářící a vaše činy v pýše

a s láskou vždy jsem představoval sobě.

Žluč opouštím, k jablkům sladkým výše

za vůdce svého slibem chci se bráti,

však musím sestoupit dřív v střed té říše.“ —

„V tvých údech má-li duch tvůj dlouho vláti,“

on odpovídal dále na to, „má-li

tvá sláva ještě v příští věky pláti:

Rci, ctnost a mužnost posud přebývá-li

jak druhdy v městě našem, či snad samy

se z něho dávno v plachý útěk daly?

Neb Vilém Borsiere, jenž teprv s námi

čas krátký trpí a tam s druhy pílí,

nás příliš mučí svými rozprávkami.“

„— Lid nový, náhlé výhry zavinily,

že a pýchou nádhera k nám tak se vtírá,

že Florencie teď již nad tím kvílí.“

Tak zvolal jsem, má tvář se zvedla sirá,

a tři, jimž se to odpovědí zdálo,

se dívali, jak na pravdu se zírá.

„Když jindy by tě stálo to tak málo,“

mně všickni řekli, „upokojit jiné,

jsi blah, že hovoříš, co srdce prálo.

Nuž když opustiv tyto kraje stinné

se vrátíš, spatřit hvězdy, v lidská sídla.

když v slovu ,Tam jsem byl' ti radost kyne:

Mluv lidem, jak nás duše tvá zde zhlídla.“

Pak rozlomili kolo, prchající

jich nohy v letu byly jako křídla.

Tak nemohl bys ani ,Amen' říci,

jak zmizeli, a mistr můj měl péči,

dál pošinouti kroky putující.

My málo šli a hukot vody věčí

tak blíže nás již bouřil rozpoutaný,

že sotva svoje slyšeli jsme řeči.

Jak onen proud, jenž vlastním svahem hnaný

jde z hory Viso k východu se žena,

ku Apeninám z levé teče strany,

Se Aquacheta zove u pramena,

než v nižší řečiště svou drahou splyne.

u Forli pak již toho nemá jmena;

Dál přes San Benedetto s hor se řine

a v rokli, kde by asyl pro tisíce

měl býti, s třeskem divokým se vine:

Zde s příkrého se svahu sklánějíce,

jsme poznali, jak sluch nám v krátce času

by zranily ty černé vody hřmíce.

Já hrubý provaz měl jsem kolem pasu,

s nímž, myslil jsem, že chytne ruka smělá

to pestrobarvé zvíře ve zápasu.

Když odvázal jsem provaz ten si s těla,

jak vůdce poručil, dal jsem ho jemu

na husté klubko zatočený zcela.

On v pravo obrácen k propasti lemu

dál trochu od kraje ho dolů hodil

vstříc propasti té jícnu bezednému.

„Ký nový div as dole tam se zrodil,

by s novým kynem souhlasil,“ — dím v taji

„jejž mistr tak svým okem doprovodil?“

Jak opatrní lidé býti mají

zvlášť u těch, již se s činem nespokojí,

leč v myšlenku i duchem pronikají!

On ke mně děl: „Co v mysli tvé se rojí

a co já čekám, tryskne nad skal svahy

a objeví se v krátce tváři tvojí.

Té pravdě vždycky, která má lže tahy,

máš zavřít ústa jí se opíraje:

neb bez viny nás v hanbu vrhá záhy.

Zde mlčet však mi nelze, přísahaje

při této komedii já ti pravím,

kéž s přízní mi se její potká báje:

Já viděl hustým tímto vzduchem tmavým,

jak postava se nesouc vzhůru pluje

i statečnému srdci děsem pravým.

Jak vrací se, kdo časem sestupuje,

by kotvu zveď, již chytly skalin rohy

neb jiného cos, nad čímž moře duje,

Se vzepne výš a k sobě skrčí nohy.

Zpěv sedmnáctý

Hle, šelma ostrým ohonem jak máchne,

zdí, zbraně láme, přejde každou horu,

to ona, po níž veškerý svět páchne.“ —

Tak započal můj vůdce v rozhovoru

a kynul jí, by šla blíž ku oblasti

až k sšlapanému blíže ke mramoru.

I přistal s hlavou svou a trupem z části

ten hrozný obraz klamu příšerného,

leč k břehu nevztáb' ohon ze propasti.

Tvář jeho byla tváří poctivého,

a povrch jeho kůže tak byl hladký,

leč v tělo hada končil se trup jeho.

Dvě pracky chlupaté až po lopatky,

hřbet, hrozná prsa, boků strany obě,

vše kruhů, štítků plné; nikdy látky

Tak pestrých barev Maur a Tatar sobě

na osnově a útku nesestrojí,

v té Arachne šat nesetkala zdobě.

A na hřebu jak často loďky stojí

na suchu dílem, dílem na vod hloubi,

jak bobr sedá hotově se k boji

Tam u hltavých Němců: netvor zhouby,

ta nejhroznější potvora zde stála

na kraji kamenném, jejž písek vroubí.

Kol prázdno ocasem svým bičovala,

výš tyčíc jeho jedovatou vidli,

jež štíra žíhadlem v hrot vybíhala.

Můj vůdce děl: „Kde potvora ta sídlí,

tam třeba trochu zahnout s cesty pravé,

tam bychom přišli, kde již jsme ji zhlídli.“ -

I sestoupili jsme hned k straně pravé

a deset kroků po kraji jsme spěli,

by písek nesželť nás a ohně žhavé.

A u šelmy té když jsme blízko dleli,

tu trochu dále v písku sedět lidi

u místa, kde strž sklání se, jsme zřeli.

„Hleď, zkušenost ať všecku duch tvůj sklidí

ze kruhu toho,“ teď můj mistr vece,

„jdi, pozoruj trest, jejž tvé oko vidí.

Však řeči tvé ať krátké jsou, hled přece,

chci mluvit s ní, než z toho přijdeš kruhu,

by silné své nám propůjčila plece.“

Tak sám jsem kráčel po sedmého kruhu

nejzazším kraji, bolu pln, kde němý

a smutný ten lid tulil se druh k druhu.

Z jich očí tekla bolest ručejemi:

hle, rukama sem tam si pomáhají,

hned proti ohni a hned proti zemi.

Tak v horkém létě psi též dělávají,

hned nohami a hned se kušnou brání,

když blechy, mouchy, sršně bodávají.

V tvář některých jak oko mé se sklání,

kam bolný oheň srší v stálém toku,

já nepoznal jich, zřel však z nenadání,

Všem s hrdla visí kapsa ku rozkroku,

jež jistou barvu má a jisté znaky,

ta pastvou jich, se zdálo, byla oku.

A zíraje když blížím se k nim taky,

cos modré se na žlutém měšci třáslo,

to postavu lva mělo a lví zraky.

A moje oko dále když se páslo,

zřím jiný měšec krvorudý v mžiku

a na něm husu bělejší než máslo.

A jiný, který bílém na pytlíku

měl tučné, modré prase malované:

„Co tropíš v této jámě?“ děl mi v křiku.

„Nuž jdi, a jestli žití v tobě plane, věz,

Vitalino, soused můj, jenž žije,

zde v krátce po mém levém boku stane.

Jsem z Padovy u těchto z Florencie;

kéž první z šlechty chtěl by již přijíti —

ten jejich řev mi často v uši bije —

Jenž brašnu s třemi kozly bude míti!“

I křivil ústa, jazyk vyplazoval

jak vůl, jenž líže nos, kdy žízeň cítí.

Já v strachu, že bych mistra popuzoval,

jenž kázal mi, bych zdržel se jen chvíli,

od bídných duší jsem se navracoval.

Hle, na potvory hřbetě vůdce milý

již seděl, na mne z dálky pokřikuje:

„Teď dlužno sebrat odvahu i síly!

Po takých schodech teď se sestupuje,

vstup napřed, já chci v středu pozor dáti,

ať ocas její se ti nesbližuje!“

Jak ten, kterého nehty barvu ztratí,

když před záchvatem zimnice se chvěje,

před pouhým stínem jejž i úzkost schvátí:

Při jeho slovech tak i mně se děje;

však hrozbou jeho stud se ve mne vkrádá,

jenž v sluhy sílu před jich pánem leje.

Na ohromná tu usedl jsem záda;

já říci chtěl, však nepřišel jsem k řeči,

jež „Obejmi mne přece!“ sobě žádá.

Však on, jenž druhdy velkém v nebezpečí

mně pomohl, teď spěchal zachytnouti

mne v mocné paže maje o mne péči.

„Hleď, Geryone,“ vůdce děl, „se hnouti;

na nové břímě pomni, co tě tíží,

leť v šírých kruzích, zvolna ustaň v pouti!“

Jak loď odrazíc od břehu se hříží

zpět zvolna do vln, on se odsud vzdálil;

když volný prostor cítil bez obtíží,

Kde hruď, obrátil ohon, jím se halil,

jak úhoř nataženým hrál a řítil

se v před a prackama vzduch k sobě valil.

Ó jisté větší postrach nepocítil

kdys Faeton, kdy pustil uzdy v skoku.

až nebes pruh, jak posud zříš, se znítil,

Ni bědný Ikal, když zřel, kterak s boku

mu taje vosk a dolů peří padá,

co „Padáš!“ otec křičel ve hluboku:

Než já, když zřel jsem, kterak obepřádá

mne kolem vzduch, kam kol jen jsme se hnuli.

víc nezřel jsem než potvory té záda.

Tak zvolna, zvolna dál a dál jsme pluli

v pád vírem, já to neznamenal ani,

jen chlad, jenž do tváře mi vál i z důli.

Tu z pravé strany vod již bouřné řvaní

jsem uslyšel, jak pod námi to hřmělo,

má hlava proto i můj zrak se sklání.

Před nárazem se víc mé srdce chvělo,

neb oheň zřel jsem, slyšel pláč, jenž kvílil;

až v strachu stah' jsem nohy své i tělo.

Tu zřel jsem, co dřív ušlo mi, jak pílil

a kroužil let náš tím údolím bolů,

jichž zástup z různých stran k nám nyní cílil.

A znavenému roven ke sokolu,

jenž vnadidla ni ptáka nedohlédne,

že sokolník lká: „Ach, již sletáš dolů!“

Ve sterých kruzích slítne, dál si sedne,

zkad vyletěl, na pána svého z dáli

se dívá mračen: S výše nedohledné

Ku paté ostře otesané skály

nás složil Geryon, ten netvor divý,

a naše osoby když složil, v dáli

Spěl, jako spěje střela od tetivy.

Zpěv osmnáctý

Jest místo v pekle, Malebolge sluje,

jest barvy železné, ze skály holé

jak celý ten kruh, jenž je ovinuje.

A právě v středu toho zlého pole

tam zívá studna hluboká a šírá,

jak zařízena, popíšu víc dole.

A prostor kruhu, který oko zírá,

tož mezi studnou, břehem tvrdé skály,

dno v deset polí rozdělené svírá.

Jak příkopy, by ochránily valy,

se víc a více množí přede hrady,

tak místo, kde jsou, patrní je z dáli;

Týž obraz tvořila ta pole tady.

A jak u zámků od jich prahů rojí

se k zevnějšímu břehu můstky všady:

Tak od skal paty srázy kolmé stojí

a příkopy a pole protínají

až k studni, která končí je a pojí.

Se hřbetu Geryona na tom kraji

jsme octli se; jde v levo básník, za ním

hned v jeho stopy kroky mé se dají.

Pláč nových muk zněl s nových katů láním,

na pravo mistra krok jak doprovází,

tím první sluj se ozývala lkáním.

Zde na dně hříšníci kol byli nazí,

s té strany šli k nám proti obličeji,

a s oné s námi rychlej' pod touž hrází.

Jak Římané to mají v obyčeji

pro velké davy v jubilejním roku

na mostě, by lid přešel, obracejí

Ti čelo k hradu a jdou v plném toku

k svatému Petru, kdežto z druhé strany

jdou druzí směrem k hoře v svorném kroku:

Po obou stranách černé přes balvany

jsem rohaté zřel ďábly, s bičem stáli,

ze zadu na ně kruté dštili rány.

Ach, na ramena jak hned nohy brali

při první ráně, tak že ani věru

na druhou aneb třetí nečekali!

A jak jsem šel, mé oči padly v šeru

na jednoho, a hned jsem pravil k sobě:

„Znám tebe již, a v potaz paměť beru.

I upírám naň svoje oči obě,

muj vudce zastavil se, svoluje mi,

že trochu zpátky jít moh' jsem v té době.

Ten bičovaný mnil, že skryje se mi,

když sklopí tvář, však pomohlo to málo.

Já děl: „Ó ty, jenž klopíš oči k zemi,

Když tahů tvých mne písmo nesklamalo,

ty's Caccianimico, leč v tuto nouzi,

v ten ostrý louh, ó pověz, co tě slalo?“

On: „Bych se přiznal, duše má se vzpouzí,

však nutí mne řeč tvoje příliš jasná,

jež vzpomínku na starý svět mi vzbouzí.

Věz, já jsem onen, jímž Ghisola krásná

se podrobila Marchesově vůli,

ať jak chce hnusná zvěst dí mnohohlasná.

Sám z Boloňských jsem nepřišel v ty žuly,

jich mnohem víc zde naříká týmž stenem,

než co si říkat sipa navyknuli,

Tam mezi břehy Saveny a Renem;

a chceš-li svědectví neb doklad míti,

na lakotnou hruď pomni, jež nám věnem.“

A co tak mluvil, bičem jal se bíti

jej ďábel řka: „Ty darebo, zde ženy

si za peníze nelze opatřiti!“

Svůj průvod dostihl jsem zamyšlený,

pak málo kroky v neveliké chvíli

jsme přišli k srázu, jenž čněl nakloněný.

Dost snadně na tento jsme vystoupili,

na sklonu jeho, více k pravé straně,

s tím věčným kruhem jsme se rozloučili.

Když tam jsme došli, kde podoben bráně

se pne, by štvaným průchod skytnul dolů,

děl vůdce můj: „Teď postůj, povztyč skráně,

Bys v tvář moh' zřít těm narozeným v bolu,

jichž obličej jsi nemoh' rozeznati,

neb spěli toutéž cestou s námi spolu.“

Od mostu starého jsem zřel se bráti

dav, proti nám jenž s druhé strany pílil,

jej neustali ďábli biči hnáti.

Bez otázky se mistr ke mně schýlil:

„Viz toho velikána, jenž se blíží,

hleď, zdali jednu slzu bolu vylil.

Jak posud zrakem krále na vše shlíží!

To Jason, jenž vzal lstí i statečností

Kolchickým zlaté rouno bez obtíží.

Přes ostrov Lemnos spěchal s horlivostí,

kde ženy zpité vášní zdivočelou

vše povraždily muže v ukrutnosti.

Zde posuňky a krásnou řečí milou

on Hypsipylu sklamal, která dříve

vše druhé oklamala vtipu silou.

Ji těhotnou ve zoufalosti divé

pak zanechal, tak tuto vinu pyká;

za Medeu též pyká sliby lživé.

Kdo jak on svádí, s ním v kruh tento vniká;

to stačí vědět o tom prvním luhu

i o těch, které v sobě rve a smýká.

Zde na úzkém jsme stavili se pruhu,

kde s druhým náspem kříží se a pojí

a z něho tvoří sloup jiného kruhu.

Lid odsud zřeli jsme, jak v těsném roji

lká v druhé sluji, tlamou svou jak funí,

a sám své tělo tluče dlaní svojí.

Kryt hustou plísní byl břeh na té tůni,

ta plíseň sázela se parou z dola,

zlá očím barvou a zlá nosu vůní.

Dno hluboké je tak, že ani zpola

zrak nestihne je, jen když s hřbetu těká.

kde kolmo dolů spadá skála holá.

Tam došli jsme a duše má se leká,

když zřel jsem v bahně toho lidu stáda,

jež, zdá se, z lidských záchodů že stéká.

A co mé oko tímto kruhem bádá,

zřím jednoho s tak těžkou lejnem hlavou,

že těžko se, zda laik či kněz je, hádá.

Ten na mne křik': „Proč s tváří nedočkavou

zříš na mne víc než na mé druhy v blátě?“

„Mé vzpomínání jde-li cestou pravou,“

Já k němu: „S vlasem suchým zřel jsem já tě,

ty z Lukky jsi Alex Interminei

a proto víc než na jiné zřím na tě.“

V leb on se začal bít a divočeji

řval: „Hnusné pochlebenství mne sem svedlo,

v němž neumdlévat, měl jsem v obyčeji.“

Můj mistr pravil: „Nyní hleď, by zvedlo

se tvoje oko do popředí dále,

by lépe tahy obličeje zhledlo,

Té hnusné děvky vlasaté, jež stále

rve nehty zblácenými špínu těla,

hned vstává, hned se choulí v běsném žale.

To nevěstka Thais bídná jest a smělá;

když milec ptal se: Máš mne ve milosti?

Ó nad vši míru mám tě ráda! děla.

Však oči naše viděly zde dosti!“

Zpěv devatenáctý

Ó kouzelníku Šimone, ó kleté

ty družstvo! Vy, již Boha věci svaté

jen dobru zasnoubené kuplujete

Za věci světské stříbrné i zlaté:

teď čas je, o vás aby trouba zněla,

neb v třetí sluji místo trestu máte!

K druhému hrobu naše cesta spěla

až k tomu místu, skála nakloněná

kde zrovna nad prostředkem hrobu čněla.

Ó božská Moudrosti, jak vyvýšená

jsi v nebi, zemi, ba i v pekla luhu,

jak síla tvá jest správně rozdělená!

Já na dně skálu zřel, stěn v každém pruhu,

děr pln byl její kámen sesinalý,

vše stejné šířky, všecky formy kruhu.

Ni větší ani menší se mi zdály,

než ty, jež jsou v mém krásném svatém Janě,

by křtící kněží na dně jejich stáli.

Před málo lety jednu z nich já maně,

když dítě dusilo se, rozbil smělý,

to svědectví buď mojí ku obraně.

Všem hříšníkům z děr tady nohy čněly

a hnáty holé až ku lýtka kraji,

vše údy ostatní však v skále tkvěly.

Všem chodidla dvě divým žárem plají.

čímž klouby tak se cukají a točí,

že lýčí, provaz, všecko přetrhají.

Jak u věci, jež olejem se smočí,

se plamínek jen na povrchu nese:

od paty k prstům žár zde zrak můj zočí.

„Kdo, mistře, ten jest, jenž se tamo třese,

víc zuří než ti, co s ním trpí spolu,

jej červenější ssaje žár, jak hne se?“

A mistr: „Chceš-li, snesu tebe dolů,

až tam, kde v hloub se skaliska svah chýlí,

sám o sobě ti poví i svém bolu.“

A já: „Tvé vůle kyn mně stejně milý,

ty's pán, ty víš, má vůle s tvojí kráčí,

ty víš, co zamlčím též v každé chvíli.“

Ku hrázi čtvrté přišli jsme; tu stáčí

se směrem v levo pouť má v tichém kroku

k dnu plnému děr, jež nám sotva stačí.

Můj dobrý mistr nesundal mne s boku,

dokud mne k díře toho nedopravil,

jenž nohami tu plakal v slzí toku.

„Kdo jsi, ó duše bídná?“ – Já jsem pravil, –

– „jak vražený kůl nohama čníš k výši,

ó můžeš-li, mluv!“ – Já se pozastavil,

A stál jsem jako mnich, jenž zpověď slyší,

jejž nazpět volá vrah z pol zahrabaný,

a doufá, tím že smrt svou neuspíší.

„Ty’s tady již?“ On výkřik‘ rozhněvaný,

„ty’s, Bonifáci, zde již? Čas tvůj není,

o roků pár jsem věštbou oklamaný.

Tak brzy to tě nasytilo jmění,

pro které podvodem jsi krásnou paní

tak směle získav vydal v pohanění?“

Já tvářil se, jak oni, z nenadání

jimž dána odpověď, jak ku posměchu“

ji nechápouce stojí ve zdráhání.

Tu pravil Virgil: „Rei mu bez oddechu:

Ten nejsem, jejž jsi, duše, vítat chtěla!“

I řek‘ jsem, co mi uloženo v spěchu.

Tu duch své nohy obě zkroutil zcela,

lkal, plačtivým mně odpovídal hlasem:

„Nuž rci, co na mně žádá řec tvá smělá?

Když záleží ti zvěděti, kdo já jsem,

že’s proto vstoupil v skalný důl ten tmavý,

věz, mne plášť velký kryl před krátkým časem:

Jsa medvědice opravdu syn pravý,

já cpal, bych medvídky jen zvýšil slávou,

tam zlato v měch, zde sebe v pytel žhavý.

Mí předchůdcové zde pod mojí hlavou

se kryjí spěchováni v této skále,

též zprznili se simonií žravou.

Tam rovněž spadnu, soudruh v jejich žale,

až přijde ten, na nějž jsem hádal v tobě,

když zeptal jsem se tebe nenadále.

Však nebude v tak dlouhé lkát zde době,

co já tu vražen hlavou dolů hynu,

tak nebude si pálit paty obě,

Neb po něm bez zákona, horších činů

zde od západu pastýř vyskytne se,

jej i mne tento skryje ve svém stínu.

To nový Jason, o němž v bibli čte se,

jak tomu jeho král, tak milostivý

mu bude, Francie kdo žezlo nese.“ –

Zda příliš tu jsem nebyl odvážlivý,

já nevím, v odvet když jsem tak se hádal:

„Aj, rci mi, na mnoho-li zlata chtivý

Byl Spasitel, když v ruce Petra skládal

své klíče? Jistě k němu se obrátil,

jen ,Následuj mne!‘ bylo vše, co žádal.

Co Petrovi a apoštolům platil

před volbou Matěj stříbra nebo zlata

za místo, které bídný Jidáš ztratil?

Nuž dobře se ti děje, duše klatá,

jen hříšně vyzískaný groš hleď skryti,

jímž proti Karlu tak jsi byla vzňata!

A by mi nemusila v cestě býti

k nejvyšším klíčům úcta svrchovaná.

jež druhdy nosil's ve veselém žití:

Víc hřímala by řeč má rozhněvaná,

neb vaše lakota svět celý kalí,

zlo zvýšeno jest a ctnost pošlapaná.

Vás pastýře měl v mysli Jan, když v dáli

zřel onu, která sedí nad vodami

a nevěstka se všemi líhá králi;

Jež narozena sedmi se hlavami,

jež rohy, počtem deset, měla vzpjaté,

choť její dokud žitím ctným byl známý.

Váš Bůh jsou věci stříbrné a zlaté,

vy, pohani, to jiný rozdíl není,

ti jednoho, vy na sta bohů máte.

Ó Konstantine, ne tvé obrácení,

však dar tvůj jakému zlu matkou býval,

jímž tebou přišel poprv papež k jmění;“ -

A mezi tím, co tak jsem jemu zpíval,

on chodidly tlouk', mrskal vzhůru jimi,

buď svědomí, buď vztek mu duši zrýval.

Můj vůdce spokojen byl, skojenými

rty naslouchal a tuším, všecko schválil,

co pronesl jsem slovy pravdivými.

Pak pažemi mne chyť, svým tělem halil,

mne na svých ňadrech držel v rovnováze,

a cestou, kterou přišel, pak se vzdálil.

Mne tiskna k sobě nes' mne bez nesnáze,

až dospěl strmé stěny ku vrcholu,

jež tvoří k páté přechod z čtvrté hráze.

Zde složil milé břímě mile dolů,

ač tak byl příkrý kolmý svah té skály,

že kozám byl by těžkou stezkou; spolu

Nám údol jiný zjevil se pak v dáli.

Zpěv dvacátý

O nové muce verše musím psáti,

a k první písně zpěvu dvacátému

o pohroužených látku musím dáti.

Já připraven byl ke dnu odkrytému

se přiblížit a pohlednouti dolů,

co úzkosti slz na jeho dlí lemu:

Tu zřel jsem tímto kruhem, kterak v bolu

se táhly stíny mlčky ve zástupu,

jak v tomto světě o procesích spolu.

Když hlouběji můj zrak paď na tu tlupu,

tu všichni byli divně otočeni

od brady svojí až k počátku trupu;

Ku zádům obličejem obráceni

k nám musili pozpátku všickni jíti,

neb dívati se v před jim možno není.

Snad mnohý dnou tak zkroucen může býti

jak tito, jichž tlum údolem tím kráčí,

já nezřel to, ni lze mi uvěřiti.

O čtenáři, když dopřát ti Bůh ráčí,

že z toho čtení duch tvůj něco získá,

rci, jak má tvář se mohla bránit pláči,

Když lidskou tvář jsem zkroucenou zřel z blízka,

že dolů řítě úžlabím se valí

všem slzí tok, jenž z jejich očí tryská!

Já plakal v skutku opřen o roh skály,

až průvodce můj z myšlenek mne plaší:

„Jsi rovněž blázen, kterého blud šálí?

Zde soucit budiž mrtev v mysli naší,

neb zločin páše ten, kdo nenadále

do božích soudů lidský soucit vnáší.

Nuž hlavu zvedni a viz toho krále!

Zem otevřela jícen v středu voje,

až Thebští křikli: Kam to padáš stále,

Amfiarae? Proč se straníš boje?

Však neslyší a rázem níž se hříží,

až k Minu, jenž vše chytne v spáry svoje.

Hleď, jeho ňadra jsou teď v jeho kříži;

že příliš zřít chtěl v budoucnosti proudy,

zří do zadu a po zpátku se blíží.

Na Tiresiu dál viz boží soudy,

jenž změniv pohlaví své stal se ženou,

od hlavy k patě vše proměniv oudy.

Než mužské dostal chmýří, před proměnou

dva v úzké kruhy zapletené hady

dřív musil roztít holí napřaženou.

Jenž jeho břicha dotýká se; zády,

jest Aruns, jenž si za byt zvolil horu

u Luni mezi Carrarskými lady;

Skrýš vytesal si bílém ve mramoru,

by na hvězdy a moře roztoužený

bez překážek se díval po obzoru.

Ta, která vlasy zde má rozpuštěny,

v nichž svoje prsy, jichž nevidíš, tají,

i chlupy těla od nás odvráceny,

Jest Manto; v mnohém bloudívala kraji,

než tam se, kde jsem zrozen, usadila,

tož rád bych byl, bys naslouchal mé báji.

Jejího otce smrt když uchvátila

a město Bakcha bylo otrokyní,

v svět šírý na čas dlouhý zabloudila

V Italii, tam kde ji Alpy stíní,

jež k Tyrolsku před Německem jsou hrází,

jest jezero, Benacus slove nyní.

Sta proudů v tomto jezeru se schází,

jež mezi Gardou, Camonicou pílí,

hor Apeninských smáčejíce srázy.

Tam s požehnáním by se zastavili

z Verony, Trenta, Brescie pastýřové,

tu cestu kdyby sobě vyvolili.

Kde břeh se níží, Peschiera slove

tam krásná tvrz, o niž skráň musí bořit

si Bergama, Brescie zástupcové,

Tam všecky vody musí se pak vnořit,

jimž nelze zůstat v Benacu, a v lada

kol téci zelená a řeku tvořit.

Tu řeka, jak své proudění rozpřádá,

ne Benacus, leč Mincio se nazývá,

až ke Governu, do Padu kde padá.

A nejde daleko, když pláň oblívá,

tu proud se rozlije se bahnem stana,

jež v letním čase často škodné bývá.

Sem přijdouc zřela odsud divá panna,

jak v středu toho bahna země čněla,

jsouc liduprázdna a též nevzdělaná.

Zde, od všech lidí aby osaměla,

se sluhy zůstala a čarovala,

a složila tu kosti svého těla.

Sem okolní se mnohá obec hnala,

a na místě, jež bylo opevněno tím,

bařina že kol do kola stála,

Nad kostmi těmi město vystavěno;

po té, jež první místo vyvolila,

bez věštby Mantovy mu dáno jméno.

A větší lidstva bydlila zde síla,

než hloupost, v které žil rod Casalodů,

od Pinamonta oklamána byla.

To sdílím s tebou, kdybys o původu

rodiště mého slyšel snad zvěst jinou,

lež pravdě aby nepřinesla škodu.“

Já: „Mistře, tvoje řeči tak se linou

v mou duši, která bezpečně jim věří,

že jiné mi jak zhaslé uhlí kynou.

Leč rci mi, z lidu, jenž tou spěje šeří,

což ani jeden zmínky hoden není,

neb víš, že pouze k tomu duch můj měří.“

On: „Ten, kterému bujnou vlnou čeří

se na hnědý hřbet vous, byl, když se stalo,

že z Řecka vyšlo mužů pokolení

A v kolébkách jich sotva zbylo málo,

s Kalchantem ve Aulidě augur směle

ždál chvíli, by se v první lano ťalo.

Slul Eurypyl, v mé tragedii skvělé

kdes o něm jedno místo zmínku dělá,

ty víš, neb nazpamět ji umíš cele.

Kol boků jenž jest hubeného těla,

to Michal Scottus, který ve svém žití

znal všech magických podvodů hry zcela.

Tam Bonatti; tam Asdenta lze zříti,

teď příliš pozdě lítost hruď mu tráví,

teď nechtěl kůže opustit by s nití.

Viz nešťastné, jenž jehlu, cívky, stavy,

vše opustily, aby věštky byly

a býlím, obrazy zlo sily v davy.

Však konečně pojď, neb Kain s roštím chýlí

se hemisfer dvou zvolna ku hranici

a dotýká se vln již u Sevilly.

Již včera v noci měsíc bledolící

byl v úplňku, snad zpomínáš si, skvělý

že prospěl v lese tobě hárající?“

Tak mluvil ke mně, zatím dál jsme spěli.

Zpěv dvacátý prvý

Od mostu k mostu hovoříce spolu

o jiném, což má báseň nevypráví,

jsme šli, a dospěli jsme ku vrcholu,

By druhý jícen a v něm usedavý,

ač marný pláč jsme zřeli; krok náš stane

a jícen ten mně zdál se divně tmavý.

Jak v zimě ve zbrojnici Benátčané

si vaří smůlu tak, až musí žhnouti,

by vysmolili lodě porouchané,

A proto v době, když nemohou plouti,

ten novou robí loď a ten cpe čile

své lodi dužiny po mnohé pouti;

Ten na předku, ten v zadním kuje díle,

ten vesla dělá a ten točí lana,

ten s větší plachtou a ten s menší píle:

Ne oheň zde, však božská, svrchovaná

moc tady vaří spousty smoly vřele,

jíž břehu každá strana lemovaná.

Tu viděl jsem, však nezřel nic v ní ztmělé,

než varem po ní jak vír bublin táhnul,

jak vzkypěla a jak zas klesla cele.

A upřeně co dolů jsem se nahnul,

děl vůdce ke mně: „Měj se na pozoru!“

a na místo, kde stál jsem, po mně sáhnul.

Já obrátil se podoben jsa tvoru,

jenž viděti chce, co jej v útěk zrývá,

však s náhlou bázní když se octne v sporu,

Ač civí dál, přec s během neprodlívá,

černého ďábla zřel jsem k svojí hrůze,

jak rychle stoupal na skaliska divá.

Ach, ve pohledu jak byl hrozný tuze!

A v posuňkách jak vzhledu urputného,

měl křídla vzpjata, nohu lehké chůze.

Jak přímá, ostrá byla bedra jeho!

Je tížil hříšník boky, moh' jsem zřiti,

za nohou svaz jak držel nešťastného. —

— „U mostu našeho,“ — tak jal se výti:

„Zlé spáry, zde je radní Zity svaté,

jen dolů s ním, chci pro druhé též jíti;

Neb tam jich množství, jako on jest, máte,

tam každý za peníz až na Bonturu

dá podplatit se a „ne“ v „ano“ mate!“

V tůň shodil jej a obrátil se vzhůru

na tvrdé skále; tak pes za zlodějem

se neřítí, když popustíš mu šňůru.

A onen zmizel, zas však nad peřejem

se zkroucen mih'; z pod mostu tlapy dravé:

„Co tady,“ křikly, „s svatým obličejem?

Než v Serchiu zde jinak se to plave,

a nechceš-li hrot našich vidlí znáti,

tož nad povrch se nenoř smůly žhavé!“

Víc než stem vidlí jali se jej práti.

„Hleď, tajně ať tvá žravost něco lapí,

zde schován v smůle musíš tancovati!“

Tak kuchaři poroučet sluhům kvapí,

a každý maso v kotli vidličkami,

by nevyplulo nahoru, níž ztápí.

Děl dobrý mistr dobrou radou známy:

„By nezvěděli, že jsi se mnou tady,

bys záštitu měl, skrč se za skalami!

Co stane se mi pohany a zrady,

tč neplň bázní, jindy se již stalo,

že byl jsem při jich půtce, znám jich spády.“

Za konec mostu zašel kroků málo

a k šestému když dostupoval břehu,

mít klidné čelo, dosti práce stálo.

A s oním vztekem, s bouří, jakou v bohu

psi za žebrákem zběsile se řítí,

jenž, kde jen stane, žebrá po noclehu:

Z pod mostu všickni vyrazili lítí

a na něho své všecky vidle vztáhli.

On zvolal: „Každý z vás hleď tichy býti!

Než po mně byste vidlicemi sáhli,

z vás jeden předstup, dej sluch slovu mému,

pak teprv hleďte, byste vidle vzpřáhli.“

Tu řvali: „Jdi, Zlochvoste.“ A již k němu

se jeden hnul, co druzí ztichli stoje,

i děl on cestou: „Co to pomůže mu? —

Mníš, Zlochvoste, že já bych kroky svoje

sem obrátil,“ můj pravil mistr drahý, -

neb mne se netknou vaše všecky boje,

By vůle boží aneb osud blahý

tak nechtěly? Jdi, tak chce nebes říše,

bych jinému zde drsné klestil dráhy!“ —

Tu poražen on byl tak v svojí pýše,

že k nohám vidli nechal upadnouti

k svým druhům: „Teď ho nebijte!“ řka tiše.

Tu mistr pospíchal mi pokynouti:

„O ty, kterého mostu stěny halí,

vstaň, ke mně zpátky bezpečnou spěš poutí!“

I povstal jsem, šel rychle k němu z dáli

a ďábli všickni davem na mne spěli,

že bál jsem se, aby nás neklamali.

Tak zřel jsem, pěší voje strach jak měly, když

z Caprony dle smlouvy vytáhnuly

a od vojska se obklíčeny zřely.

I celým tělem k mistru ustrnulý

jsem přitiskl se, v strachu ohlížeje

se po jich tvářích zlých, jak jen se hnuli.

Děl k druhu druh své vidle ukláněje: -

Mám jemu do zad jednu říznou vsadit?“

a jiný: „Hleď jen, dobře se mu děje!“

Však ten, jejž zřel jsem s vůdcem svým se radit,

ten obrátil se k ďáblu řka: „Hleď, Rváči,

svůj plamen rvačky na tu chvíli schladit!“

Pak děl k nám: „Břeh ten, po němž noha kráčí,

dál nejde, nebo šestý oblouk celý

jest zřícen na dně, kam tvé oko stačí.

Však v před-li jíti pud jest ve vás vřelý,

tož dále jděte stále po té hrázi;

tam jiný břeh, ten přechod s vámi sdělí.

To včera bylo, pět hodin teď schází,

dvanácte set a šedesát šest roků,

co zřícení se stalo na té hrázi.

Chci některé svých pobídnouti k skoku,

by nahlédli, zda mnohý nezveď hlavu;

dál s nimi jděte, jdou k vám bez úskoku!“ — —

„V před Kradoplaze s Jíníšlapem zprávu

mi dejte! Šilhoun nechať s vámi kráčí,

ty, Chlupáči, povedeš deset z davu!

K nim Kachomoure ty a Tlamodračí

s Psímdrápem, Štětináči s chrupem svině,

v před Netopýre, vzteklý Ohniváči!

Kol žhoucí tůně spějte po pěšině!

Z těch každý nechať dojde s tělem zdravým

až k mostu, jenž se klene po roklině!“ — —

— „Ó běda, mistře, co zřít musím,“ — pravím,

„nech bez průvodu dál nás jít, já věru

tak nežádám, když směrem dáš se pravým.

Ty, opatrný jsi-li v každém směru,

jen viz, kterak své zuby na nás cení,

a pikle kují šilhajíce v šeru.“

A ke mně on: „Zde nemístné tvé chvění,

dle libosti ať zuby vystrkují,

to patří těm, kdož v smůle uvaření.“

Ku hrázi v levo již se obracují,

však na vůdce dřív, nežli začli jíti,

skrz zuby v signál jazyk vyplazují,

A tento na cestu nám troubil řití.

Zpěv dvacátý druhý

Já viděl leckdy jezdce v útok hnáti,

na pochodu, neb ku přehlídce jíti,

a často k spáse své se v útěk dáti;

Já, Aretinští, vaší zemí hřmíti

jsem viděl tlupy divých námezdníků,

rej zatáčet a v turnajích se bíti.

Hned ve poplachu zvonů, hned v trub ryku,

ve bubnů víru, dle signálů z hradů,

tu podle našich, tu dle cizích zvyků:

Však nezřel jsem v šalmaje také spádu

se bráti jezdce s pěší hotovostí,

ni podle hvězd či břehů lodí řadu.

S desíti ďábly — hrozná společnosti! —

jsme kráčeli; však v chrámě se svatými,

a s pijáky se v krčmě moudrý hostí.

Jen na tůň smolnou zraky upřenými

jsem zřel, s tím dychtě seznámit se luhem

a s obyvateli v něm hořícími.

Jak delfíni, jenž hřbetu svého pruhem

jsou plavcům znamením, by pozor dali

a zachránili loď svou y boji tuhém:

Tak, by si ulehčili, ukázali

čas ob čas hříšníci ze smoly záda,

je rychlej, než se blýská, ukrývali.

Jak vod na kraji u příkopů řada

žab s vystrčenou pouze hubou vstává,

však břicho s nohami jim v bahno padá:

Po obou stranách hříšníků tak vřava

se tiskla, Chlupáče však sotva zřeli,

hned zhltila je smolná tůně žhavá.

Já viděl jsem a posud mne to želí,

jak čekal jeden, jako žába zbývá,

co druhá skokem plaše od ní střelí.

Psídráp, jenž nejblíž na něho se dívá,

v ráz vidlí chyť vlas jeho nasmolený,

jej vytáh', že byl jako vydra divá.

Já seznámen byl s všemi jejich jmeny,

já pozor dával, když se jmenovali

a všim' si, kdo byl z ďáblů vyvolený. —

„Hleď, Ohniváči, by v hřbet jeho vťaly

se drápy tvé, bys kůži sedřel jemu!“ —

Tak zatracenci všickni v spolku řvali.

A já: „O mistře, lze-li zvědavému

dát zprávu, vyšetř, kdo ten bídný zde je,

jenž padl v ruce nepříteli svému!“

Na slova ta hned k jeho boku spěje

a ptá se, odkud jest, můj mistr sladký.

„Jsem z Navarry a dobře se mi děje!

Já sluhou pána stal se péčí matky,

jež zrodila mne otci ničemníku,

jenž zmařil sebe a vše svoje statky.

Z Tebalda krále byl jsem služebníků,

tak přijímal jsem různá podplacení,

že nyní pykám v ohni tom a křiku.“

A Štětináč, jenž z tlamy svojí cení

na každé straně tesák jako prase,

jak trhá, ukázal mu bez prodlení.

Myš mezi kočky dravé dostala se,

neb Chlupáč ten ho sevřel v svoje páže.

„Co držím jej, vy stůjte,“ pravil zase.

A k mistru tváří obrátiv se káže:

„Víc chceš-li zvědět, než ho jiný zmydlí,

hleď pospíšit, ať jazyk tvůj se táže.“

A mistr: „Neznáš z lotrů, kteří bydlí

ve smole, jednoho z nich Latiníka?“ —

„O, nebál bych se spárů teď a vidlí,

Bych potopen s ním ještě byl,“ — on vzlyká,

„byl soused země té, před malou chvílí

já opustil jsem toho nešťastníka.“

A Nachomour: „Dost mučeni jsme byli tvým

hovorem;“ a v páže ťal jej hákem,

strh' masa kus, že kosti mu jen zbyly.

A Tlamadračí chtěl též svým tesákem

jej v nohy štípnout, desátník mu hrání,

se ohrátiv je hněvným změřil zrakem.

Když ztišili se trochu, bez meškání

můj vůdce toho tázati se strojí,

jenž na svou ránu patřil v zadumání.

„Kdo onen byl, o němž díš, k škodě svojí

že's opustil jej, abys k břehu pálil?“

On: „Bratr Gomita ve smole stojí,

Ten z Gallury, lsti nádoba, ten šálil,

v své ruce on měl svého pána vrahy,

tak jednal s nimi, že si každý chválil.

Bral peníze, brát roh, je nechal záhy,

jak říká sám, a každém ve úřadu

byl lichvář malé ne, vsak pravé váhy.

S ním Michal Zanche z Logodoru zradu

svou pyká, jazyk jejich neumdlívá,

o Sardinii stálou mají svádu.

Však běda mi! ten tesáky mi kývá,

víc mluvil bych, však velký strach mne schvátil,

by rozškrábal mi hřbet, se na mne dívá.“

Leč k Netopýru Chlupáč se obrátil:

„Jen kliď se stranou, ptáče zlé a kleté!“

Ten kroutil zrakem a se k ráně katil.

„Když Toskánské a Lombardské zřít chcete

neb slyšet,“ — začal s tváří polekanou, —

„je zavolám a přijdou, když je zvete.

Však Zléspáry nechť stoupí trochu stranou,

by nemusili bát se jejich vzteku,

já na tom místě usednu, jak stanou

Zde před tvou tváří, sedm přijde reků,

jak zapískám, to naším je zde zvykem,

když někdo opustit chce smolnou řeku.“

Tu Šilhoun zveď svůj čumák a pak s křikem

děl k druhým: „Slyšte, co si smyslil lstivě,

by uvrhnout se mohl dolů mžikem.“

Ten, úskoků jenž pln byl, pravil lživě:

„Jsem příliš zlý, bych druhům neupravil

zde větší bol a větší muky chtivě.“

Leč Kradoplaz se nezdržel a pravil

k těm ostatním: „Když pohroužíš se dolů,

věř, tryskem běže bych se nezastavil,

Leč křídly bije přeletěl bych smolu;

nuž, pojďme dolů, břeh nám bude štítem,

zda zmůžeš víc, ať zříme, než my spolu!“

Ó čtenáři, žert nový uzříš, v hbitém

hned kynu všickni obrátili oči,

ten nejdřív, jenž se vzpíral v hněvu lítém.

Tu vhodnou chvíli Navarrský jak zočí,

O zem své paty opře a se řítí,

a překaziv jich záměr v tůni skočí.

Tu každý z ďáblů svoji chybu cítí,

však nejvíc ten, jenž chyby té byl vinou,

i skočil za ním řka: „Má dlaň tě chytí!“

Však darmo křídla jeho v před se šinou,

by strach předstihla, padl v hloubi plesa,

ďas povztyčil hruď, peruť zvedna stinnou.

Ne jinak do vod náhle kachna klesá,

když sokol blíží se, ten zpět se vrátí

se v mraky hněvný zmdleným křídlem nesa.

Nad kouskem tímto Jíníšlap se katí,

jej zdrží, aby onen prchl, chtěje,

by nový spor moh' mezi nimi vzpláti.

Jak podvodník se vnořil do peřeje,

hned proti druhu obrátil své spáry,

s ním nad tůní se do křížku dát spěje.

Leč tento ostrodrápý ostříž starý

se v něho zaťal, tak že spadli dolů

v střed smolné tůně, mezi vroucí žáry.

To schladilo jich žár, leč ze plápolu

výš povzlétnouti — marné namáhání!

Tak obě křídla slepila se v smolu.

Tu soudruhům svým ihned Chlupáč v lání

dal rozkaz, by se s druhé strany brali

sem čtyři s háky. Na to rozkázání

S míst svojich s každé strany háky vzpjali

k těm, kteří v smůle zalepeni byli

a pod kůrou zpol uvaření lkali:

A při té práci my je opustili.

Zpěv dvacátý třetí

Dál sami, bez průvodu v němém bolu

jsme kráčeli, ten napřed a ten vzadu,

jak přes ulici minoriti spolu.

Mé myšlení tu rozjímajíc vádu

na bajku Esopa v té padlo době

o myši a o žábě. V tomto pádu

Se teď a nyní víc nerovná sobě,

jak s koncem začátek když mysl spojí,

ty události uvažujíc obě.

A myšlénka jak z myšlénky se rojí,

tak tato jedna zrodila hned jinou,

která mi v duši první bázeň dvojí.

Já myslil tak: „Zde tito naší vinou

za blázny byli k škodě, ku posměchu

a tuším, to je mrzí. S nehostinnou

Když vůlí vztek se spojí v ryčném spěchu,

nás divěji štvát budou hněvní ďasi,

než zajíce pes chytá bez oddechu.“

Já cítil, kterak strach mi ježí vlasy,

a pozorlivý na zad okem těkám

řka: „Mistře drahý, pro nás není spásy!

Když neskryješ nás, Zlýchspárů se lekám,

jsouť v patách nám, v své mysli poděšené

je slyším již a každou chvíli čekám.“ —

— „Bych olovem já sklo byl podložené,

tak nezachytil bych tvůj obraz vnější

jak vnitřní,“ —děl můj mistr; — „pobouřené

Tvé myšlénky však náhle podobnější

svým posuňkem a tvarem mým se staly,

že jedna rada obě ukonejší.

Když s pravé strany tak se kupí skály,

že v jistý přechod v novou tůň se pojí,

ta honba domnělá se od nás vzdálí.“

Však nedokončil ještě radu svoji;

já zřel, jak 's křídly rozpjatými pílí

k nám ďáblů dav a nás chytit se strojí.

Hned uchvátil mne na to mistr milý;

tak dítě matka hřmotem probuzena,

když vidí plamen, kterak vůkol střílí,

Hned uchytí a prchá poděšena,

víc jeho dbá než sebe, neustává

div do košile jedné oblečena:

S tvrdého břehu tak se v útěk dává

můj mistr na znak po skloněné skále,

jež bok druhého jícnu obehnává.

Tak neubíhá voda ve kanále,

by otočila bleskem kolo mlýnu,

když k lopatkám se blíží nenadále,

Jak mistr běžel v tomto skalném klínu

mne na své hrudi nesa bázlivého;

ne druhu, jeho roven jsem byl synu.

Když jícnu dna se dotkly nohy jeho,

sbor ďáblů stanul tam, kde trčí skála

nad námi; on však nebál se víc zlého.

Neb prozřetelnost, jež jim rozkázala,

pátého příkopu by byli sluzi,

od něho vzdáliti se, moc jim vzala.

Zde lid jsme našli obílený, chůzí

spěl zdlouhavou v té jednotvárné tiši,

s mdlou tváří, plnou úzkosti a hrůzy.

Jich očím kápě kutny byly skrýší,

a jejich střih se k tomu vzoru chýlí,

jak ve Clugny je posud nosí mniši.

Na svrchu zlatem svým div neslnili,

však uvnitř olovo tak tuze tlačí,

že kutny Fridricha by slamou byly.

Ó těžké pláště, na věčnost jež stačí!

Vždy k levé ruce stále obráceni

jsme s nimi šli a zřeli, kterak pláčí.

Však pro tíž pláště v těžkém unavení šli

zvolna tak, že, jak jsme hnuli bokem,

jsme s novou tlupou byli seznámeni.

Dím k vůdci: „Každým ohlédni se krokem,

zda skutky zde, či jmenem kdos je známý,

ó, prosím, v chůzi bdělým těkej okem!“

Tu jeden, jenž znal toskánsky, za námi

se ozval křiče: „Stavte nohy v pouti,

kdo běžíte tak pekel mrákotami!

Co chcete, ode mne lze dosáhnouti.

I obrátil se vůdce můj a pravil:

„Stůj, s jeho krokem pak hleď v před se hnouti.“

Tu dvéma v tvář jsem patřil, které trávil

jít dále se mnou plamen touhy vřelý,

leč úzká mez a těžký plášť je stavil.

Když došli mne, tu šilhajíce zřeli

po dlouhý čas a neřekli ni slova,

pak obráceni k sobě vespol děli:

„Dle hrdla pohybu se zdá, že chová

to tělo život; je-li mrtvý, k čemu.

kým právem tady chodí bez olova?“

„Ó Toskánský“ —mi děl, — „jenž k nešťastnému

jsi přišel sboru pokrytců, hleď dáti

nám zvěst, kdo jsi, a odpovídat k všemu!“

Já: „Velké město bylo mojí mátí

a chůvou mojí nade krásným Arnem,

a tělo, jež jsem vždycky měl, mne šatí.

Leč kdo jste vy, jimž slzy v toku žárném,

jak vidím, bolest přes obličej žene,

co trpíte v tom lesklém plášti parném!“

A jeden děl: „Ty kutny pozlacené

tak olovem jsou těžky, že nás sklání,

až váhy skřípají již přetížené.

Jsme z Bologne, „Veselí bratři“ zváni,

ten Loderingo a já Catalano,

od města tvého volbou povoláni.

By, jednomu co bývá odevzdáno,

mír střehli jsme; jak šlo to, ulicemi

u Gardinga jest posud znamenáno.“

„Ó bratři, vaše zlo!“ — však byl jsem němý,

hned jak jsem začal, vida, kterak vbitý

byl jeden v zem jak na kříž koly třemi.

Jak viděl mne, hned zmítal sebou lítý

a prskal vztekle do vousů své brady.

Když bratr Catalan to zřel, hned hbitý

Mi vykládal: „Ten probodený tady

kdys Fariseům radil, jediného

by umučili pro lid smrtí zrady.

Přes cestu leží nahý, od každého,

kdo kolem jde, jak vidíš, musí dříve,

než přejde, cítit celou tíži jeho.

V témž příkopu tchán jeho údy křivé

též natahuje a ti z rady druzí,

již byli Židům símě záhubivé.“

Tu s podivem se Virgil stavil v chůzi

nad tím, jenž tady leží bídně v kříži

u věčném vyhnanství a plném hrůzy.

S tím slovem na to ku bratru se blíží:

„Když možno sdělit s námi, rcete, zdali

lze pravou stranou projít bez obtíží

Nám oběma skrz rokle mezi skály,

ku pomoci a východu z té sluje

anděly černé bychom nevolali?“

On: „Dřív než mníš, se skála přibližuje,

jež od velkého kruhu jde a divá

vše údolí ta křížem prostupuje,

A zdrcena zde propast nepokrývá;

leč stoupat můžete dál trosek vřavou,

jichž po stranách i na dně dosti zbývá.“

Stál vůdce chvíli s nakloněnou hlavou,

pak děl: „Ten špatně o tom všem nás zpravil,

jenž hříšníky tam vidlí bodá žhavou.“

„Již v Bologni jsem“ — bratr na to pravil —

„o ďáblu slýchal mnohé nepravosti,

že otec lži se vždycky lží rád bavil.“

Můj vůdce velkým krokem v horlivosti

spěl trochu vzrušen hněvem v obličeji;

ty stížené jsem nechal, s ochotností

Jda milovaných nohou za šlepějí.

Zpěv dvacátý čtvrtý

Ve mladistvého roku onom čase,

kdy slunce vlasy ve Vodaři hřeje

a půli dne kdy noc již vyrovná se;

Když jíní na zem obraz kreslit spěje

bílého bratra, avšak panování

se peří jeho dlouhé nedopřeje;

Tu rolník, jenž se po píci již shání,

se vzchopí, vyjde, kraj zří celý bílý,

nad čímž se v boky bije ve zoufání

A v chýš se vrátí, teď zde, teď tam kvílí,

jak chuďas, jemuž k činu chybí rádce,

však brzy naděj obnoví a pílí,

Neb uzřel svět, jak tvář svou změnil v krátce,

svůj vezme bič a potěšený v pláně

na pastvu žene svoje malé stádce:

Nad mistrem tak já polekal se maně

ku jeho čelu patře svraštěnému;

však brzy vhodnou náplast zjednal ráně.

Neb k mostu když jsme přišli k zřícenému,

můj mistr upřel na mne oči sladké,

jak u hory se zjevil zraku mému.

Pak rámě otevřel, po chvíli krátké,

kdy radu s sebou bral, mne chyť v tom dolu

dřív prohlížeje dobře trosky vratké.

Jak ten, kdo pracuje a myslí spolu,

pro budoucnost vše béře na rozvahu,

mne povznášeje skály ku vrcholu

Zas po druhém se stáčel skály svahu,

řka: „Té se chyť, však dřív hleď prohlédnouti,

zda jejímu se můžeš svěřit prahu.“

Ti v kutnách nemohli by tou jít poutí,

kdy sotva lehký on, já podpíraný

od srázu k srázu mohli jsme se hnouti.

A kdyby nižším nebyl s této strany

břeh nežli s druhé, sotva on, však bludný

můj krok by jistě podleh´ u té brány.

Leč Malebolge k dnu nejhlubší studny,

že všecka kloní se, lze pochopiti,

že tak je zřízen každý dol ten trudný,

Že jeden břeh se zvědí, druhý řítí.

Přec konečně jsme došli k skály bodu,

kde s poslední se musí sestoupiti.

Dech z ňader mých po tomto skalném brodu

tak vyčerpán byl, že jsem nemoh' dále,

spíš usedl jsem ihned po příchodu.

„— Teď třeba je, bys hrdinným byl stále, —“

můj začal pán, — „kdo v peřinách se baví

neb pod přikrývkou, nedospěje k chvále.

Neb život svůj kdo bez té snahy stráví,

stop nechá tolik na zemi po sobě,

co pěna v řece, ve vzduchu dým hravý.

Nuž vstaň a vzdoruj duchem každé mdlobě,

on zvítězí, věř, vždycky v každém boji,

když tíha těla klesnout nedá tobě!

Před námi ještě delší schody stojí;

ty, jež jsme přešli, nestačí nám k cíli,

nuž, chápeš-li, hleď jednat k spáse svojí!“ —

Líp dýchaje již vstal jsem otužilý

na oko více, než jsem cítil právě,

řka: „Jdi, mám odvahy dost a dost síly.“

Po srázu novou dráhu namáhavě

jsme nastoupili, úzká, drsná byla,

než všecky před tím skalinatá dravě.

Já mluvě šel, by nezdálo se, síla

že mizí mně; řeč z příkopu v tom zněla,

však neschopna, by slova utvořila.

A věru posud nevím, co tam děla,

až na oblouku stál jsem, jenž tam vede;

kdo mluvil, v jeho hlase zlost se chvěla.

Já sklonil se; však v tmě a mlze šedé,

k dnu nedosáhly moje živé oči.

I proto dím: „Hleď, ať pouť naše sjede

Na druhý obvod, se zdi ať se stočí,

neb nerozumím naslouchaje tady,

a dolů patře sotva co zrak zočí.“

„Jen činem,“ děl, „ti mohu dáti rady, —

„neb je-li prosba počestná i vřelá,

ji slušno mlčky činem splnit všady.“

I sestoupili s mostu jsme, kde stmělá

se jeho stavba s osmým hřbetem pojí,

tu strašný dol ten zjevil se mi zcela.

V něm hrozné davy hadů zřel jsem v roji,

tak různých druhů, splétajících kruhy,

že vzpomínka hned mční v led krev moji.

Ať Lybie se písku pyšní luhy,

že v ní jest chřestýšů a zmijí síla

a slepýšů a střel a hyder druhy.

Přec takých jedic matkou sotva byla,

ni břeh, kam vlny rudomorské bijí,

ni Aethiopie jich nezplodila.

A ve víru těch krutých, dravých zmijí

dav naháčů bez skrýše běhá prudce

a bez heliotropu se tu svíjí.

Na zad svázány hady mají ruce,

těch ohon s hlavou prochází jich bokem

v před v uzel zapletený k hrozné muce.

Tu vedle nás had na jednoho skokem

se vymrštil a hned jej protkl smělý,

kde ku pleci krk lne pod vlasů tokem.

Tak O neb I se rychle neucelí,

jak ten vzplál ohněm, hořel v divém žáru,

a náhle v popel rozsypal se celý.

A na zemi když takto ležel v zmaru,

hned popel sám se vzchopil z vlastní síly,

sám sebou v předešlém se zjevil tvaru.

Vím, mudrci že by mně přisvědčili,

že Fenix mře tak a se znova rodí,

když v pětistý rok svého stáří pílí;

On nejí ničeho, co země plodí,

jen slzy kadidla a balsám střádá,

a v hranici svou s myrrhou nardu hodí.

Jak ten, jenž neví, kterak k zemi padá,

zda mocí ďábla, jenž jej dolů tahá,

či náhlé křeče zastihla jej vláda;

Když vstane udiven, kam oko sahá,

zří úzkostí, již zkusil, polekaný,

a vzdychaje kol patří jen a váhá:

Tak hříšník teď se vzpřímil hrůzou štvaný.

Jak Boží soud se přísným ukazuje,

když mstou na lidi také metá rány!

Kdo jest on, vůdce s ním se dohoduje,

on na to: „Ne dávno, co v letu divém

z Toskány sprch' jsem ke dnu této sluje,

Jak mul, jímž byl jsem v požívání chtivém,

já Vanni Fucci, zvíře, žil jsem kdysi,

a Pistoja mne hodným byla chlívem.“

Já k vůdci: „Ať se vyzná, proč se mísí

v ten dav a jaký hřích v ten vrh' jej jícen,

neb dřív měl v tváři krvežízně rysy.“

Tu hříšník, jenž to slyšel, nerozlícen

tvář svou i ducha ke mně poobrátil,

jen smutným studu nachem v tváři vznícen.

Pak pravil: „Věř, bol nad tím víc mne schvátil,

že vidíš, kterak v bídě tady vyji,

než lidské živobytí že jsem ztratil.

Co chceš, ti povím: V tento jícen zmijí

jsem sláň, že plnou zboží přeskvostného

jsem vyloupil a vykraď sakristiji,

A mýlkou vina padla na jiného.

Bys netěšil se příliš z mého znoje,

když navrátíš se z kraje pošmurného,

Dřív Pistoja se všechněch Černých zbaví,

sluch otevři a poslyš věštby moje!

pak lid i mravy obnoví vlast tvoje.

Mars z Valdimagra sbírá páry, v tmavý

háv mraků bouřných zahalen se řítí,

a vichrem prudkým v útok hřímá dravý,

V boj na Pisenské rovině se vzlítí

a potom mlhy clonu rázem strhne

a kdo jest Bílý, jeho ráz již cítí.

To řek' jsem ti, nechť v smutek tě to vrhne!“

Zpěv dvacátý pátý

To řka zveď zloděj svoje ruce obě

a palce prsty proloživ děl s rykem:

„To, Bože, vezmi, já to dávám tobě!“

Já spřátelil se s hady na to mžikem.

neb hrdlo ovil jeden jemu hladký,

jak děl by: „Nechci, bys dál mluvil s křikem.

A jiný ruce svil a v kotouč krátký

je v zad mu svázal sebe napřed vina,

že nemoh' jimi ani škubnout zpátky.

Ach, Pistoje, Pistoje, proč jsi líná

se spálit sama, zavolal jsem v žalu,

když semenem tvým bují hřích a vina!

Já nikde v těchto kruzích tmy a kalu

tak zpupného jsem nezřel ducha v pekle,

ni toho, který u Theb spadl s valů.

I prchnul mlčky; tu mé duši zleklé

se zjevil velký Kentaur obrovitý.

„Kde je, kde je ten krutý?“ řičel vztekle.

Víc hadů nemá močál v sítí skrytý,

než on na hřbetě nesl zeměplazů

od hlavy k patě celý jimi svitý.

Na plecích drak mu ležel podél vazu,

měl křídla roztažená, oheň plival,

jenž vše, co stihl, v děsnou vrhal zkázu.

Děl mistr: „To je Kakus, jenž se skrýval

u Aventina sráznou pod skalinou,

a jímž kraj celý louží krve býval.

Než jeho druzi on jde stezkou jinou

pro krádež na stádu, již spáchal; lstivé

jsa mysli touto velkou hřešil vinou.

A proto všecky skutky jeho křivé

pod kyjem Herkulovým za své vzaly:

z ran sta jich deset cítil snad, zhas dříve.“

Co takto mluvil a on hnal se v dáli,

v tom duchové tři náhle, z nenadání,

jichž nevšimli jsme sobě, u nás stáli,

Až k nám: „Kdož jste vy?“ započali laní,

hned ve hovoru jsme se zastavili,

jen k nim upřevše každé přemítání.

Já neznal je, leč stalo se v té chvíli,

co náhodou se leckdy v žití děje,

že, oslovit se, přinuceni byli.

„Co s Cianfou,“ jeden děl, „se asi děje?“

Tu, vůdce bych v té upozornil době,

prst k nosu klad' jsem podél obličeje.

Ó čtenáři, co nyní povím tobě,

když ztěžka uvěříš, věř, div to není,

neb já, jenž viděl, sotva věřím sobě.

Co upírám zrak na ně bez prodlení,

had vymrštil se, šest noh měl, ten z ticha

na jednoho se vrhá v okamžení,

Jej prostředními spáry kolem břicha

a předními zas za rameno chytá,

a v obě jeho tváře zuby píchá.

Noh zadních párem po holeni lítá,

a mezi obě ohon strčí jemu,

jenž vzpřímen podél ledvin bleskem kmitá.

Tak břečtan nikdy stromu sdruženému

se nepřipojil, jak to zvíře divé

teď údy jeho tisklo k tělu svému.

Jak žhavý vosk se slily údy živé

a míchaly svou barvu, že se zdála

být každá jinou, než co byla dříve,

Jak vždycky, nežli jiskra v oheň vzplála,

se na papíru barva hnědá zjeví,

ne černá, co již bílá za své vzala.

Dva dívali se, každý stenal hněvy:

„Jak, Agnello, se měníš!“ volajíce.

„Zda jeden jsi či dva, to nikdo neví!“

A obě hlavy byly jedna líce,

a postavy dvě v jednom obličeji

se objevily v něm zas splývajíce.

Tu čtyry kusy ve dvě páže spějí,

a s hnáty holeně, trup s břichem spjaly

se v údy divné proti obyčeji.

Byl setřen tvar jich první; nevím, zdali

hned dva, hned nikdo, obraz jenž se míhá,

tak volným krokem dál se spolu brali.

Jak ještěrka, když letních žárů tíha

v psích dnech se vzmáhá, v plot chce vběhnout jiný,

a jako blesk se mihne, když tam vbíhá:

Ku břichu druhých dvou se z prohlubiny

had malý, ale vztekem vznícen vinul

jak zrnko pepře zčernalý a siný,

A onu těla část, zkud nejprv kynul

nám žití zdroj, jednomu proboď rázem,

pak natáh' se a k nohám se mu šinul.

Jenž raněn byl, na hada patřil na zem,

však nemluvil, spjal nohy jen a zíval,

jak snem napaden neb zimnice mrazem.

On na hada, had na něho se díval,

a z obou kouřilo se, tomu z rány,

a tomu z tlamy, a kouř obou splýval.

Ať staví nyní Lukán zbožňovaný

své o Sabellu, Nassidiu báje,

ať poslechne zde skutek neslýchaný!

Ať ztichne Ovid o Kadmovi tkaje

i Arethuse báseň, v hada jeho,

ji v pramen změniv — děsivější má je:

Neb dvě bytosti druhu rozličného

on čelem k čelu nezměnil, by obě

též mohly změnit látku těla svého.

Tak souhlasili spolu, že v též době

had ocas rychle na vidlici dělil,

a raněný stáh' v jedno nohy obě,

A s nohami hnát se tak pevně scelil,

že zrak by nenalezl přiostřený

ni místo víc, kde k údu úd se vtělil.

Tu formu dostal ocas rozštípený,

jež tam se tratila a kůže svaly

zde měkly a tam tvrdly mocí změny,

A páže v lopatky se stahovaly,

a nohy hada, které krátké byly,

se dloužily, co ty se zkracovaly;

Pak hada zadní nohy, jež se slily,

v úd změnily se, jejž muž v studu skrývá,

co z bídníkova dvě se oddělily,

Co novou barvou přes obé kouř splývá,

na jedné straně vlas a chlupy dává,

jež béře na druhé, můj zrak se dívá,

Jak jeden padá, druhý zase vstává,

však neodvrátil on děsnou záři,

pod níž se změna jejich tahů stává.

Jenž vzpřímen byl, ten k spánkům stáhl tváři,

a spolu že tam vniklo mnoho látky,

hned vznikly uši, jež se s lící sváří;

Co nevniklo a zdrželo se zpátky,

to nosem hned se stalo v obličeji

a ztloustlo, jak je třeba, na pysk hladký.

Jenž ležel, zdloužil tvář tím horlivěji

a vtáhl uši rychle do své hlavy,

jak růžky vtáhnout šnek má v obyčeji.

A jazyk, dříve čilý, povídavý,

se rozdvojil, co v druhém rozdvojený

se v jedno slil a hned kouř zhasnul tmavý.

Duch, který tím byl v zvíře proměněný,

jal údolím se prchat syče bolem,

co druhý po něm plival rozhorlený.

Pak nová záda ukázal mu, kolem

se rozhlížel, řka k druhu: „Chci, ať pílí

tak Buoso, jak já po čtyrech dolem.“

Tak sedmou stoku zřel jsem zasmušily,

jak mění se a střídá; v omluvení

buď věci novost, když se péro mýlí.

Ač moje oči jalo zamlžení

a ducha zmatek, přec ta rota klatá

mi uniknout nemohla v okamžení,

Bych nebyl poznal Puccia Sciancata,

a to byl z tří, jenž z prvu přišli spolu,

jejž nezastihla jeho těla ztráta;

Pro druhého ty, Gaville, lkáš v bolu.

Zpěv dvacátý šestý

Ó plesej, Florencie, hle, již mává

a křídly bije přes moře a země

a peklem letí jména tvého sláva!

Tvých měšťanů pět loupežníků plémě

zde čítá, stud mnou při vzpomínce chvěje,

to velkou ctí tvé neokrášlí témě.

Leč pravdou-li, co k ránu v snách se děje,

tož záhy; toho ty se budeš káti,

co Prato ti, bych jiné minul, přeje.

Nu, staniž se, co jednou má se státi,

a byť se stalo, nebylo by záhy,

čím sestárnu víc, větší žal mne schvátí.

My šli; po schodech, jež nám byly prahy

a sloužily ku sestoupení dolů,

spěl vůdce v před, já v stopách jeho dráhy.

A cestou osamělou v němém bolu

v skal rozvalech a v troskách divých tesů

jen ruka s nohou vždy musily spolu.

Mne bolelo to, i teď chvím se v děsu,

co viděl jsem, když tam se krok můj schýlil,

i poutám ducha víc, než sám to snesu,

Bych nejsa veden ctností dál nepílil,

o dobro, jež mi dobrou hvězdou splývá

neb něčím lepším, bych se neomýlil.

Jak rolník, jenž na vršku odpočívá,

když ono, které zemi osvěcuje,

svou nejméně tvář zrakům našim skrývá.

Když komárovi moucha ustupuje,

zří, světlušek dav jak se v dole zdvíhá,

kde hrozny sbírá nebo brázdu snuje:

Tak ohni se důl osmý celý míhá,

jak v tom jsem pozoroval okamžení,

tam dospěv, jeho dno kde oko stíhá.

Jak ten, jenž medvědy mstil pohanění,

zřel Eliáše vůz, jak prudkým vzmachem

jej oři k nebi vyhoupnuli v hřmění;

V svém nemohl jej stihnout zraku plachém,

neb byl by spatřil, jen co mráček malý

jak trysknul plamen ku obloze nachem:

Tak plamen každý na dně těká v dáli

a neukáže svůj lup zahalený,

neb hříšníka tu každý plamen halí.

Na mostě, bych se díval, nakloněný

jsem stál a kdybych nebyl skálu chytil,

bez strčení bych se skalní paď stěny.

Mou pozornost když milý vůdce cítil,

děl: „V plamenech těch duchů chodí řady.

v šat každý halen, jejž svou vinou vznítil.“

Já: „Mistře, co tvé řeči znám a rady,

jsem jistější, já rovněž smýšlel v bolu,

že tomu tak, a chtěl se ptáti, tady,

Kdo v tomto ohni jde, jenž na vrcholu

jest rozštípen, jak z hranice by šlehnul,

kde Eteokles s bratrem spálen spolu.

On: „V cestu nám to Odysseus vběhnul,

s ním Diomed, jdou oba v ohně kroji,

jak druhdy hněv, trest nyní na ně lehnul.

Též s koněm lest má pokutu zde svoji,

jež otevřela bránu, odkud sláva

a símě ctné všech Římanů se rojí.

V tom ohni též se podvod oplakává,

jímž Deidamie pláče pro Achilla,

za Palladium trest se odehrává.“

„V tom žáru, mistře, jestli k řeči zbyla

jim schopnost, prosím o to úpěnlivě,

by prosba má jak proseb tisíc byla,

Bys neodřek' mi, abych trpělivě

se dočkal, blíž až přijde plamen s rohem,

an zříš, že k němu ukláním se chtivě.“

On: „Tvoje prosba chvály hodna v mnohém

i přijímám ji, ale snaž se přeci,

bys jazyk zadržel, svým spoř teď slohem.

Nech mluviti mne, jenž rozumím věci

a vím, co chceš, snad neměli by péči

o to, co mluvíš, nebo byli Řeci.“

Když přiblížil se, plamen zdál se větší,

a vůdci s místem čas se vhodny zdály,

já slyšel, touto k nim jak mluvil řečí:

„O vy, jež oba jeden plamen halí.

zda zásluhu jsem o vás získal v žití,

zda čin můj pro vás velký byl neb malý,

Když jal jsem se svou velkou báseň sníti:

ať jeden z vás mé dávné přání ztiší,

kam ztratil se, když musil na smrt jíti!“

Starého plamene tu začal vyšší

se chvíti roh a hučet divné báje,

jak oheň, na nějž větru tahy dýší.

Tu žhavý hrot sem tam se uhýbaje,

jak živý jazyk by se pohyboval,

hlas vyrážel, i stál jsem naslouchaje:

„Když rozloučiv se od Circe jsem ploval,

jež přes rok u Gaety mne pozdržela,

než Aeneas tak zem tu pojmenoval,

Ni radost ze syna, ni k otci vřelá

má úcta, ani lásky povinnosti,

jež Penelopu oblažiti měla,

Žár ve mně nezmohly, bych zkušenosti

si dobyl o světě a poznal cele,

kde jaké lidské zločiny a ctnosti.

Na širé moře pustil jsem se směle

na jedné lodi, se mnou družstvo malé,

jež se mnou šlo mně oddáno jsouc vřele.

Až k Marokku a Sardinii dále,

i Hispanie zřel jsem břehy dvoje

i ostrovy, jež moře smáčí stále.

Já stár byl již a sešlé družstvo moje,

když k tomu úzkému jsme jícnu spěli,

kde vztyčil Herkul strážné sloupy svoje,

By dál se neodvážil člověk smělý;

nám Sevilla již zbyla po pravici,

po levé Ceutu za sebou jsme měli.

„Ó bratři, děl jsem, kteří sta tisíci

jste prošli svízeli, jimž západ kývá,

ó, nezhrdejte myslí vzdorující

Tím svatvečerem smyslů, jenž vám zbývá,

ať poznáte tu bez lidí část světa,

jež tam, kde slunce zapadá, se skrývá.

Čí símě jste, kéž vždy vám v pamět slétá,

že jak zvěř žíti cílem vaším není,

leč hledat ctnost a poznání čím zkvétá!“

Mé soudruhy to krátké oslovení

tak rozjařilo v další pochod smělý,

že těžké bylo mně jich zadržení.

Loď obrátivše k západu jsme jeli,

řad vesel v letu se jak křídly míhal,

vždy levé strany jsme se přidrželi.

Na druhém pólu všecky hvězdy stíhal

zrak v noci, pól náš v také hloubi tanul,

že sotva z vodstva povrchu se zdvíhal.

Tam pětkrát měsíce svit spodní vzplanul

a pětkrát zhas', co svorně nastoupili

jsme velkou tuto cestu. V dálce stanul

Vrch před námi a že jej mlhy kryly,

byl hnědý, výškou svou se v nebi tratil,

že taký oči moje nespatřily.

Však ples náš krátký brzy v pláč se zvrátil,

neb s nových břehů děsný vír tu skočil

a naší lodi přídu valem schvátil.

Jí třikrát se vším vodstvem v kruhu točil,

pak zvedl zadek, přídu v hloubi noře,

jak jinému se zlíbilo, ji smočil.

Až nad námi pak zavřelo se moře.“

Zpěv dvacátý sedmý

Již vzpřímen plamen trčel bez záchvěvu,

již domluvil a od nás šel, neb kynul

mu ku odchodu mistr sladkých zpěvů;

Když druhý plamen, jenž se za ním šinul,

na vrchol svůj mé obě oči sklání,

neb pomatený zvuk se z něho řinul.

Jak sicilský býk, jehož první řvaní

byl muže pláč — a to se stalo právem -

jenž pilníkem svým zdělal jej, ve štkání

Řval mučeného stonem v kovu žhavém,

že zdálo se, ač býk byl z kovu celý,

že bol jej protknul v pláči usedavém:

Tak od počátku, že se v žáru chvěly

bez cest a otvorů, ty zvuky bolu

nám zmateně a v řeči ohně zněly.

Když celou cestu prošly ku vrcholu,

kterému onen chvějný pohyb daly, jejž

dal jim jazyk skrytý ve plápolu,

Tu slyšeli jsme : „O ty, k němuž valí

se hlas můj, lombardskou jenž mluviťs řečí

řka: Víc se neptám, pouť tvá nechť se vzdálí:

Byť zpozdění mé bylo trochu větší,

tě nemrziž, ó, postůj, promluv se mnou,

zříš, nechť i hořím, přec mám toho péči.

O, nedávno-li v tuto říši temnou

jsi spadl s toho latinského kraje,

jenž mých všech hříchů kolébkou byl jemnou,

Zda míru, rci, neb prapor války vlaje

ve Romagni? Já z hor byl pod Urbinem,

kde Tiber vzniká v dálku ubíhaje.“

Můj vůdce v bok mne strčil vlídným kynem,

má tvář pozorně zřela nakloněna,

i děl: „Teď mluv, ten latinských niv synem!“ —

Má odpověď, jež byla připravena,

když hned jsem začal, k němu takto spěje:

„O duše, jež dlíš v žáru zahalená,

V tvé Romagni se války žár vždy stkvěje

a ve tyranů srdci neustává,

však zjevný bol jsem nezřel, odcházeje.

Jak před lety teď Ravenny jest sláva,

Polenty orel vždy tam hnízdí v zdaru

a nad Cervií křídly ještě mává.

Zem dlouho obležena, statně zmaru

jež vzdorujíc Francouzů sbila řady,

pod vládou trvá zelených teď spárů.

A z Verrucchia starý chrt a mladý,

již Montagnovi zatopili perně,

jak zvyk jich, zuby zatínají všady;

A města na Lamonu, na Santerně

z bílého hnízda mladé lvice řídí,

jež strany žádné dlouho nedbá věrně,

A hrad, jejž zrak tvůj na Savii vidí,

jak leží mezi horami a luhy,

hned po vládci, hned svobodě se pídí.

Teď, prosím, nebuď tvrdší nežli druhý

a vypravuj nám, kdo jsi v tomto mžiku,

by nezhaslo tvé jméno bez zásluhy.“ —

Když chvíli hučel plamen, jak měl v zvyku,

hned sem tam jazyk ostrý pohyboval,

a toto ke mně dechlo z jeho vzlyku:

„Věř, tento plamen, kdybych víru choval,

že osobě zní, jež se na svět vrátí,

tak nyní on by sebou nelomcoval.

Však tato tůň že všecko živé schvátí,

tož, pravdu-li zde moje ucho slýchá,

bez bázně, hanby chci ti odvet dáti.

Byv vojákem pak vzal jsem provaz mnicha

v té naději, že tak dost pykat budu,

má víra v skutku nebyla by lichá.

Však velekněz ku prvotnímu bludu

mne zase svedl, — budiž stižen zmarem! —

to, jak a proč, ti zjevím beze studu.

Co byl jsem z kostí, z žil a z masa tvarem,

jejž matka dala mi, mé všecky činy

než lví spíš liščí byly lstí a svárem.

Já všecky tajné cesty znal a stíny

a v tom jsem vyveď díla neslýchaná,

že světem spěla slavná zvěst mé viny.

Však žití mého loď když byla hnána

tam, kde pomýšlí každý, že jest chvíle,

by spustil plachty vše a stočil lana,

Mně zhnusilo se, co mi bylo milé,

já litoval a zpovídal svou bídu

a pokání mé mohlo dospět cíle.

Leč nových Farizeů hlava v lidu

blíž Lateranu vznítila chuť k boji,

ne s Turčíny však, ani s rodem Židů,

Jen křesťan stál v nepřátel jeho roji,

u Akri žádný z nich nepohnul zbraní,

ni neprodal Sultanu službu svoji.

Sám nedbal úřadu, ni pomazání,

ni provazu, jenž moje spínal tělo,

jímž mnohý zhubne, kdo jím bok svůj zraní.

Jak Silvestru se s Konstantinem dělo,

jenž na Sorakte ždál, a by jej zhojil,

mne zvolit rádcem svým se jemu chtělo,

A zimnici bych jeho pýchy zkojil,

mne v potaz bral, já mlčel v první době,

neb on svá slova jak opilec pojil.

Děl: ,Obavy já nechci vznítit v tobě,

já ihned rozřeším tě, dej mi radu,

jak Praeneste hrad získati mám sobě?

Víš, v zámek nebe dva své klíče kladu,

a mohu otvírat neb zavírati,

můj předchůdce jich zanedbával vládu.'

Tak důvodem mne pádným doveď hnáti,

a mlčet že mi nejhorším se zdálo,

já děl: ,Když, otče, smýt a zažehnati

Hřích můžeš, v který mne tvé přání hnalo,

věz, vítězství ověnčí vládu tvoji,

jen mnoho slib a plnit můžeš málo.'

Jak přišel František při smrti mojí,

by vzal mou duši, ale Cherub tmavý

mu dél: ,Jej nech, v něm vidím kořisť svoji,

K mým otrokům on půjde v jícen žhavý,

neb radil ke lsti, od té chvíle shání

se po kadeřích jeho spár můj dravý.

Neb odpouštěti nelze bez pokání,

kdo ale kaje se a v zlo se chýlí,

ten rozporu se jistě neubrání.'

O jaký strach mnou chvěl v té děsné chvíli,

když ďas mne chyť řka: ,Ty's nemyslil, brachu,

že tak se vyznám v logice, můj milý!'

Nes' k Minosu mne, který, v osmém vzmachu

když ku tvrdému hřbetu ocas prudce

vzpjal, vztekem hryz jej, řval: ,Ve ohně nachu

Svůj trest spěj hledat mezi zrádné škůdce!'

Tak vidíš mne, v ty zatracen jsem kraje,

zde v šatu ohně hynu ve své muce.“

Když hovor svůj tak ukončil, tu štkaje

ten plamen kráčel dál směrem své dráhy,

roh ostrý kloně hned a ohýbaje.

My dále šli, já a můj vůdce drahý,

na nejbližší most nad skal úžlabinou

nad propasť, v které odvet najdou záhy,

Kdo svár sijíce obtíží se vinou.

Zpěv dvacátý osmý

Kdo moh' by třeba v řeči nevázané

a vypravuje častěj' popis dáti,

co tady ran jest, co zde krve kane?

Neb každý jazyk ochablost zde schvátí,

že řeč i mysl místa mají málo,

by všecko toto mohly objímati.

To množství lidí kdyby tady stálo,

jež na osudnou Apulie půdu

pro vylévání vlastní krve lkalo.

Dřív v boji s Římany, pak v bitvy trudu,

kde prstenů jest nasbíráno dosti,

jak Livius dí, který nezná bludu;

Pak ti, jež rány žehly palčivostí,

když proti Guiscardovi vzdorně vstali,

a ti, jichž posud sbírají se kosti

U Ceperana, Apulští kde stali

se lháři; za Tagliacozzou bez zbraní

starému Alardu se pobit dali,

Kde ukazoval každý v naříkání

ten protknutý úd a ten zmrzačený:

s devátou tůní žádné porovnání.

Tak ztrátou dna neb stěny protržený

sud nemůž' být, jak jeden zde od brady

až tamo, kde se bzdí, byl rozštípený.

Skrz nohy jemu visely střev řady,

vnitř s okružím ten hnusný pytel zíral,

jenž v lejno změní vše, co stráví hlady.

Já pevně ještě na něho zrak vzpíral,

hleď na mne řka: „Viz, jak jsem rozštípnutý!“

a rukama víc hruď svou otevíral.

Viz, Mohameda jaký stih' trest krutý,

tam přede mnou klopýtá Ali v pláči,

od brady až ku kštici rozseknutý.

A všickni druzí, kam se zrak tvůj stáčí,

ti pohoršení, rozkol v světě seli,

a proto každý rozštěpený kráčí.

Jest vzadu ďábel, který tak nás dělí,

neb každému z nás, jak jej řadou zhlédne,

svůj do útroby pohrouží meč celý,

Jak vracíme se z této pouti bědné;

neb naše rány jsou zas zaceleny,

než dojdem k němu a než meč on zvedne.

Kdo's ale ty, jenž s této skalní stěny

tak dlouho zříš, bys prodloužil pouť k trestu,

kam vlastní žalobou jsi odsouzený?“ —

„On neumřel, hřích nevrh' jej v tu cestu,

dél mistr můj, by propaď ďáblů zlobě,

leč by vše poznal, co je v tomto městu,

Já mrtvý, všemi kruhy v této době

jej musím vésti až do Pekel dolů,

a to jest pravda tak, jak to dím tobě!“

Víc nežli sto jak slyšeli to spolu,

se zastavili v tůni plné stínů,

až úžasem svých zapomněli bolů. —

„By opatřil se, řekni Fra Dolcinu

ty, jenž snad záhy uzříš Slunce plání,

když nechce brzy hynout, já kde hynu,

Vší potravou, by husté sněhu vání

zdar nepřineslo Novarskému v boji,

jejž jinak vyhrát, těžké namáhání.“

To Mohamed děl zvedna nohu svoji

a ku další pak cestě odhodlaný

zas spustil ji ve zatracenců roji.

Tu jeden, který chřtán měl provrtaný,

nos uříznutý celý ku obočí

a ucho toliko jen z jedné strany,

Jenž vzadu zbyl, pln podivení točí

před druhými svůj jícen k promluvení,

jejž na všech stranách oko v krvi zočí, říká:

„Ty, jenž's vinou nepaď v zatracení,

jejž v kraji latinském mé oči zřely,

když velká podobnost mi klamem není,

Pro Petra z Medicíny povzdech vřelý

měj, vrátíš-li se v dol ten plný vnady,

jenž k Marcabo se sklání od Vercelli;

Dej z Fano lepším dvoum zvěst blízké zrady:

ať zví to Quido i ser Angiolello,

když naše věštby nejsou klamné tady,

Že bude s lodi vrženo jich tělo

a v pytli stopeno u Cattoliky

lstí tyrana, v němž zloby dost vždy vřelo.

Tak mezi Cyprem, břehy Majoliky

sám Neptun nezřel u Argolských lidí

ten hřích, ten nebyl spáchán loupežníky.

Ten zrádce, který jedním okem vidí,

a město, jež ten, kdo dlí u mne v mdlobě,

byl nepřál sobě v žití vidět, řídí,

Je pozvati dá k rozhovoru k sobě,

pak při větru, jenž z Fokary se řití,

jim modlitba i sliby selhou obě.“

Já k němu: „Chtěj mi vlídně vysvětliti,

bych nahoře moh' o tobě dát zprávu,

kdo jest, zrak jehož trpkým žárem svítí?“

Otevřel ústa jednomu tu z davu

svou ruku vloživ mu do dásní páru řka:

„Ten to jest a mluvit není v stavu.

Jsa z Říma vyhnaný šel ku Caesaru,

v něm pochybnosti osten potlačoval

řka: „Kdo otálí v zbrani, hyne v zmaru!“

Jak zaražen Curio objevoval

se nyní, jazyk vyríznutý maje,

jenž v drzý hovor tak se osmčloval!

A jiný obě ruce pozvedaje

pahýly jejich vznášel ve vzduch šerý,

až tvář mu hyzdila krev, při tom laje

Řval: „Na Moscu též vzpomeneš si, který

jsem pravil: Po účinku rady není,

čím Toskánským zla případ vzrostl sterý.“

Já připojil: „Smrt tvému pokolení!“

A nad tím onen bol hromadě k bolu

odcházel jako člověk ve šílení.

Já zůstal však, bych rozhleď se v tom dolu

a zřel jsem věc, již dále bez důvodu

bych bál se sdílet, ale se mnou spolu

Jde svědomí mé dobrém ve průvodu,

jež v brnění, že duch se čistým cítí,

mne vyprostí a ve všem svede v shodu.

Já v skutku zřel a ještě mním to zříti,

jak jako druzí, již v tom byli roji,

bez hlavy trup se chystal ke mně jíti.

Za vlasy v ruce držel hlavu svoji

jak lucernu, ta zřela na nás chvíli

a vykřikla pak: .Běda duši mojí!'

Sám sobě svítilnou byl a dva kryli

zde v jednom se a jeden v dva se šatí,

jak, to ví Ten, čí rozkazy v tom byly.

Když došel právě mostu na úpatí,

tu pozveď rámě s celou svojí hlavou,

by jeho řeč k nám blíže mohla vláti.

Ta zněla: „Ty, jenž dýchaje jdeš tmavou

zde tůní mrtvé kolem prohlížeje,

zda jiný stížen pokutou tak dravou?

A moje bys moh' vyprávěti děje,

věz, Bertram z Bornu jsem, jenž Jindřichovi

vždy radil zle dle svého obyčeje.

Syn proti otci štván byl mými slovy,

sám Achitofel nepopouzel ani

tak Absolona proti Davidovi.

Tak spojené že rozvedlo mé lání,

svůj mozek oddělen od vzniku jeho,

jenž v tomto trupu ztajen, nesu v dlani,

Tak mstí se na mně, co jsem spáchal zlého.“ —

Zpěv dvacátý devátý

Ty různé rány a to množství lidu

tak spily moje oči unavené,

že zatoužily poplakat si v klidu.

Leč Virgil děl: „Nač ještě obrácené

dlí zřítelnice tvé tam dole, druhu,

kde zmrzačených stínů dav se žene?

Tak nečinil jsi v jiném žádném luhu,

věz, chceš-li duše čítati v tom roji,

mil dvacet dva že stáčí se v tom kruhu.

Hle, pod nohami již nám měsíc stojí

a málo času zbývá, víc však zříti,

než posud objeveno, duši tvojí.“ —

„Bys tušil,“ já jsem začal hovořiti,

„proč dolů tam jsem patřil dlouhou chvíli,

ty dovolil bys mně tam déle dlíti.“ —

Však proto, dál že kráčel vůdce milý,

já za ním šel, odpověď cestou dával:

V té sluji, na niž obráceny byly

Mé oči, zdá se mi, že oplakával

stín z krve mojí těžkou svoji vinu,

již trestá tady takových muk nával.

Děl mistr: „Upomínka toho stínu

by budoucně tvé nechmuřila čelo,

dbej na jiné, on zůstaň si v tom klínu.

Já zřel, co mostu u paty se dělo,

jak na tě ukazoval hroze stále,

a druzi zvali jej Geri del Bello.

Však ty jsi příliš hloubal v toho žale,

jenž v Altafortu vláď, v tom okamžení,

že's nezřel naň, tož odešel on dále.“ —

„Ó vůdce,“ dím, „násilné zavraždění

že posud pranikým se nepomstilo,

kdo podíl měl na jeho zahanbení,

Jej proto velice tak rozhořčilo,

bez odpovědi že mne nechal státi,

tím srdce mé jen víc se obměkčilo.“

Tak jali jsme se cestou rozmlouvati

až ku srázu, dol druhý odkud celý

při lepším světle molť se ukázati.

Klášterní chodbu poslední jsme měli

před sebou Slují zlých, že všecky davy

fraterů jejích v obličej nám zřely.

Tu různý pláč mne stihl usedavý,

že protk' mne šípy soucit hlodající,

až rukou uši kryl jsem i část hlavy.

Z Valdichiana jakby špitálníci

a z Maremmy a Sardinie, v září

a červenci již stůňou na zimnici,

By nahromadě byli tam, tak sváří

se pláč a ston, a taký puch tam dýše,

jak úd, když ranou hnisá a se paří.

Na poslední břeh sestoupli jsme tiše,

po dlouhém srázu vždycky k levé straně:

tu vzplál můj zrak, že až k dnu oné skrýše

Moh' patřit jsem, kde spravedlnost Páně

tak falšovníky stíhá v jejich vině,

jež zapsala si, a v ty vrhla stráně.

Ba zdá se mi, že národ na Aegině

tak nebyl, když naň morná rána padla

a vzduch pln nákazy byl, ve vteřině

Že zvěř až k červu nejmenšímu chřadla,

že staří národové obnovili,

jak básníkům báj do péra ta kladla,

Se z rodu mravenců. Ach, také byli

zde v tmavém dolu různé duchů řady,

i slyším je, jak posud v sluch můj kvílí.

Ten ležel na břiše, ten svými zády

o záda druhého se vzpíral, mnohý

lez' čtyřmo podél smutné dráhy tady.

Krok za krokem a mlčky chorých

stohy jsme viděli a slyšeli,jak úpí,

však těla zvednout nemohli ni nohy.

Dva opřené jsem viděl sedět z tlupy,

jak pánev k pánvi do krbu se dává,

od hlavy k patě znešvařené strupy.

Tak nezřel jsem, že koňák hřbílkem mává,

by odbyl práci, když jej mrzí bdění,

neb jiný, jejž pán jeho očekává:

Jak nehty sobě každý v rozvzteklení

po kůži jezdil, jež tím svrabem vzňata,

od něhož více pomoci již není,

A prašivinu nehty drát si chvátá,

jak přes okouna šupiny nůž letí

neb jiné ryby, jež víc šupinatá.

„Ty, prsty jenž se škrabeš po své pleti,“

můj vůdce započal, „a ve vidlici

je časem měníš, z těch, již ve zápětí

Dlí tobě, rci, jsou tady Latiníci;

To řekneš-li nám, kéž ti věčně stačí

ku této práci nehty hlodající!“ — —

„Jsme Latiníci,“ děl z nich jeden v pláči,

„jež znetvořené zříš zde v muce lkáti;

leč kdo jsi ty, proč noha tvá zde kráčí?“

A vůdce děl: „S tím živým ubírati

se musím tady ode stráně k stráni,

mám v úmyslu mu peklo ukázati.“

Tu přestalo vzájemné opírání,

a každý na mne zřel se hrůzou chvěje

a druzí též tím zvukem přivoláni.

Můj dobry mistr zcela obraceje

se ke mně, děl: „Rci, co chceš povědíti!“ -

Já začal jsem dle svého obyčeje:

„Když v prvním světě nemá vytratiti

se upomínka vaše z lidské hlavy,

leč pod mnohými slunci má se stkvíti:

Tož z jakých národů jsou vaše davy

mi rcete, trest váš hnusný, netušený

vás nezděs, věrné podati mi zprávy!“ —

„Jsem z Arezza, Albero ze Sieny

dal upálit mne, ale v tyto kraje,

proč umřel jsem, já nebyl odsouzený.

Jest pravda, že jsem děl s ním pohrávaje:

Já vzduchem mohu v smělý let se vznésti!

Leč on chuť velkou, malý rozum maje

Chtěl v umění tom zkusit svoje štěstí;

a že jsem nezměnil jej na Daidala,

mne tomu dal, syn jehož byl dle zvěsti.

Leč v poslední sluj z desíti mne hnala.

že na světě jsem dělal alchymii,

zvěst Minosa, která se nesklamala.“

Já k básníku dím: „Řekni sám, zda žijí

jak Sienští tak marní blázni v pýše?

Víc rozmařilí nejsou ve Francii.“

Nač druhý prašivec má slova slyše

mně odpovídal: „Ano, vyjma Striccu,

jenž mírné výdaje jen dělal tiše,

A Niccolu, jenž ctnému hověl zvyku,

že hřebíček v ty zaveď bujné sady,

kde také símě zachytí se v mžiku,

A vyjma společnost, v níž vinohrady

i s lesy zmrhal Caccio z Asciano,

i Abbagliato svůj rozum mladý.

Leč bysi zvěděl, kým ti notováno

zde proti Sienským tak zlými slovy,

hleď v tvář mou, hned ti bude zvěstováno,

Že Capocchia stín jsem, který kovy

kdys falšoval, jak bylo tenkrát v modě;

a poznávám-li tě, vzpomeneš znovy,

Jak opičíval jsem se po přírodě.“

Zpěv třicátý

Ten čas, kdy Juno divým hněvem vzplála

pro Semelu na Thebských pokolení,

jak víc než jednou byla ukázala,

Tu Athamas paď divé u šílení,

jak spatřil s dvěma syny ženu svoji

na každé ruce s jedním; v okamžení

Jal řváti se: „Hned sítě ať se strojí,

by lvice s lvíčaty se polapila!“

Pak bezcitné své spáry napjal dvojí,

Learcha jeho ruka uchopila,

jím zatočil, o kámen mrštil s výše,

co matka s druhým v tom se utopila:

Když osud Trojany svrh', zvyklé pýše,

jež k nejsmělejším podnikům je hnala,

že rázem s králem zmizela též říše,

A Hekuba když ve zajetí lkala,

neb mrtvou viděla svou Polyxenu

a Polydora svého znamenala

Na břehu moře ztopeného v pěnu,

tu v šílenství jak pes zavyla štěkem,

hol v jejích smyslech takou činil změnu:

Ni Thebské fúrie ni Trojské vztekem

se nevznítily, zvěře smečka divá,

ni tak se nevzbouřila nad člověkem,

Jak na dva nahé stíny zrak se dívá,

za druhým jeden kousaje se řítil,

tak jako prase, když uteče z chlíva.

Ku Capocchiu jeden šel, jej chytil,

kde konec hrdla, a jím smýkal v prachu,

až pod svým břichem drsnou půdu cítil.

Tu Aretinský, jenž zbyl vzadu v strachu,

„Ten šotek,“ děl mi, „to je Gianni Schicehi,

zde pobíhá a týrá duše“ — „Brachu,

Ten nemá-li v tě zatít zubů šiky,“ —

já k němu děl, — „tu neotálej říci,

než prchne, jak slul mezi smrtelníky.“

On ke mně: „To jest Myrrhy zlolající

zde stará duše. která v trudu kvílí.

ta svého otce byla milovnicí.

Ku hříšné svojí lásky došla cíli,

za jiného se přestrojila ráda,

jak ten to podnik', který tamo pílí.

By dostal kněžna veškerého stáda

Buosa Donatiho, proveď roli

a závěť sepsal, jak to zákon žádá.“

Můj zrak po jiných těkal ve okolí,

když tito zuřivci dva dále spěli,

by jiné lotry spatřil zas v tom poli.

Zřím jednoho jak loutna byl on celý,

by slabizny mu byly uříznuty

na onom místě, kde se člověk dělí;

A vodnatelnost, jíž jsou údy vzdmuty

tím, že se šťávy v těle špatně zvrátí,

až s tváří v sporu břich jest nafouknutý,

Jej nutila rty zprahlé otvírati,

jak souchotinář byl, ret k bradě v žízni

a druhý vzhůru musel pozvedati.

„O vy, (já nevím jakou nebes přízní)

již bez trestu tím světem bolu jdete,“ —

děl k nám, — „teď pozorujte, v jaké trýzni

Vy mistra Adama zde naleznete!

Co chtěl jsem v žití, měl jsem svrchovaně,

teď ždám jen krůpěj v táto muce kleté!

Ty potůčky, jež se zelené stráně

u Casentina do Arna se řinou,

čímž zvlažují a chladí rodné pláně!

Ne nadarmo se v pamět moji šinou,

neb obraz jich mne mučí více živý,

než zlo, jímž svaly v tváři mojí hynou.

Sond Spravedlnosti mne mučí mstivý

a z místa, kde jsem zhřešil, na mne žene,

chvat nářků mých pohání v útěk divý.

Tam Romena, kde v odkaz udělené

jsem padělal peníze se Křtitelem,

zač tělo mé pak bylo upálené,

Bych Qnida smutnou duši zřel tu s želem,

neb Alexandra, nebo bratra jeho,

to cenil bych nad vodu v Brandu celém.

Z nich jedna zde jest, výrok zuřivého

když davu nelže, leč ký mohu míti

zisk z toho, když jsem těla spoutaného?

Bych alespoň tak lehký mohl býti,

že za sto let bych o palec šel, čile

já vzchopil bych se již, jej vynajíti

V tom hnusném davu v tomto dole píle,

nechť jedenáct mil v okruhu svém hostí

a v šířce svojí bezpečně půl míle.

Jich vinou v této trpím společnosti:

mne svedli razit zlaťáky, jež byly

o tři karáty lehčí na hutnosti.“

Já k němu: „Kdo jsou ti dva pobloudilí,

z nichž kouří se jak z ruky v době zimy

z vln tažené, zde v pravo v leže kvílí?“ —

„Zde zřel jsem je,“ děl, „posud údy svými

se nehnuli, co spaď jsem v tůň se tmící,

a nepohnou se věky nejdelšími.

Zříš falešnou Josefa žalobnici,

pak Sinona klamného Řeka z Troje;

ti smradlavý kouř dýší ve zimnici.“ —

A jeden, jenž se styděl, jméno svoje

že tady slyší v také hanbě zníti,

v břich tvrdý bouch' mu pěstí blíže stoje,

To dunělo, jak v buben slyšíš bíti.

Tu mistr Adam tlouk' jej v tvář svou páží,

jež nezdála se méně tvrdší býti,

Řka: „Těžké údy ač můj pohyb váží,

přec k tomu ještě své mám volné ruce

a nikdo mi v tom posud nepřekáží.“

On odvětil: „Když odsouzený k muce

šels v žár, tvé ruce tak se nehýbaly,

leč k padělání za to příliš prudce.“

A vodnatelný: „lity tvé pravdu prály,

leč v tom' jsi nebyl svědek spolehlivý,

když u Troji se tebe po ní ptali.“

„Ty v penězích, když já byl v slovech lživý,“ —

děl Sinon — „pro hřích jeden trpím žely,

ty pro víc vin, než každý ďábel divý.“ —

„Na oře vzpomeň, lživý svědku smělý!“

ten odpovídal s břichem nafouknutým,

„a hořkým ti buď, že to ví svět celý!“

Dél Řek: „Buď mučen žízně trestem krutým,

kéž jazyk pukne ti a vodou shnilou

se břich ti vzdme před zrakem k slzám hnutým!“

A padělač: „Jak vždy, tak se vší silou

ku řeči zlé se tvoje ústa šklebí,

nechť žízním, voda každou hrá mi žilou;

Ty ale žár a bolest cítíš v lebi

a zrcadlo bys lízal Narcissovo,

moc proseb nebylo by zapotřebí.“

Co poslouchal jsem láni Adamovo,

mne mistr v tom zakřiknul řka: „Již dosti,

hy nestihlo tě mojí výtky slovo!“

Když slyšel jsem, že hovoří tak v zlosti,

já k němu v takém studu se obrátil,

že pamět má to posud věrně hostí.

Jak ten, kdo sní, že příliš mnoho ztratil,

si přeje ve snu o tom pouze sníti,

by pravdou nebylo, čím sen ho schválil:

Mně bylo, když jsem chtěl se omluviti,

a mluvit nemoh' jsem, ač nenadále

jsem omluven byl, chtě to učiniti.

„Stud menší smyje větší vinu,“ — dále

děl mistr můj, — „než byla tato tvoje,

nuž ztiš se v svojí mysli rozháralé,

Když náhodou se hodíš v také boje,

věz, ochoten jsem k pomoci ti brzké,

kde lidé takto padnou do rozbroje;

Však tomu naslouchat je chtění mrzké.“

Zpěv třicátý prvý

Týž jazyk, který tak mne ranil dříve,

že nach mi zbarvil studem tváře obě,

v lék podal mi hned těchy konejšivé.

Tak slyšel jsem, Achillův oštěp k zlobě

že nejdřív byl i otce Achillova

a k dobru potom ve pozdější době.

V dol smutný jsme se obrátili znova,

přes břeh jsme spěli, jenž jej obepíná,

dál kráčeli jsme tiše, beze slova.

Den tady nebyl ani též noc stinná,

že málo vpřed jen moje oči zřely.

V tom jakýs roh zde troubit započíná,

Že hromu hlas by při tom zdál se ztmělý.

I sleduje zvuk v opacný směr chtivě

na jedno místo upřel jsem zrak smělý.

Po smutném boji na Roncevauské nivě,

velkého Karla výpravu jenž zničil,

tak nezatroubil Eoland zoufanlivě.

A sotva nahoru jsem hlavu vztyčil,

mně zdálo se, že vidím věže valné.

Dím: „Jaká zem to?“ Mistr můj mi líčil,

Řka: „To jest tím, že brodíš se v tmě kalné

teď příliš daleko a tím se děje,

že představy tvé bloudí. V pouti dálné

Až přijdeš tam, pak zvíš, dle obyčeje

jak dálka tvoje smysly oklamala,

a proto hleď, ať rychle krok tvůj spěje.“

Pak vlídně jeho ruka moji vzala,

děl: „Nežli dále cestou pokročíme,

by věc ta míň ti cizí být se zdála:

Věz tedy, nejsou věže, co tu zříme,

leč giganti, již břehu kol ze sluje

od pupku nahoru ční v řadě přímé.“

A jako mlha když se rozptyluje,

zrak zvolna, pomalu to rozeznává,

co pára, již vzduch zhustil, zahaluje.

Když vzduchu kola prorážel jsem tmavá,

vždy víc a více k břehu pronikaje,

můj mizí blud a bázeň moje vstává.

Neb jako podél okrouhlého kraje

se Montereggio věnčí řadou věží,

tak těla půlemi zde vynikaje

Sbor gigantů kraj děsné strže střeží,

jimž posud hrozí Joviš, nebes mraky

když hučí hrom a blesky žhavé běží.

A jednoho již zřel jsem tvář i zraky

a prsa, břicha část, jen vyjma nohy,

a k bokům svislé obě paže taky.

Když zříkala se příroda té vlohy

ty tvory plodit, dobře udělala,

neb Martu odňat bojovník tak mnohý.

Že velrybám a slonům život dala,

a dává posud, moudřejší být zdá se,

když mysl v úvahu to přísnou vzala;

Neb tam, kde soudnost ducha připíná se

ku vůli zlé a moci nehostinné,

hráz nepostaví nikdo ve zápase.

Tvář obra šířkou mi i délkou kyne,

jsouc rovna šišce před Petrskou bání,

a souměrné s ní byly údy jiné;

A břeh, jenž jako zástěra ho chrání,

do výše trčet nechal tolik, čela

že s vlasem dosáhnout na jeho skráni

Tří Frisů nadarmo by chlouba zněla,

neb třicet pídí délky být se zdál mi

od místa, plášť kde spíná se kol těla.

Rafel mai amech zabi almi,

tak hrozná ústa započala řváti,

jimž věru neslušely sladší žalmy.

Můj vůdce spěchal odpověď mu dáti:

„Roh drž svůj, ulev si jím, duše dračí,

když zášť neb jiná vášeň tebe chvátí.“

Svůj krk ohledej tam, kde řemen tlačí,

tam visí to a uzříš, duše bědná,

kol široké tvé hrudi jak se stáčí!“ —

„Sám viní sebe,“ dál děl na mne vzhledna,

„to jeho hřích, — věz, patříš na Nimroda, -

že na zemi se nemluví řeč jedna.

Jej nechme stát, zde každé řeči škoda,

jak jiným s jeho. jemu s jiných řečí

se docíliti nedá žádná shoda.“

Dál v delší cesty větší nebezpečí

jsme v levo šli a giganta zde zřeli

na luku dostřel; divější byl, větší.

Ký mistr upoutal jej přeumělý,

já nevím, nebo s pravou paží záda

a s druhou v předu řetěz zrezavělý

Mu spíná a kol šíje dolů padá,

a na odkrytém těla jeho díle

se ve páté až otočení skládá.

„Ten pyšný chtěl se zkoušeti v své síle

na Joviši a tím ten trest jej stihnul,“

děl vůdce můj se k uchu mému chýle:

„Toť Efialtes, k činům velkým tíhnul,

když před obry se začli bozi chvíti;

paž, kterou máchal, víc pak nepozdvihnul.“

Já k němu: „Rád bych, může-li to býti,

o Briarea hrozné nesměrnosti

se vlastním zrakem toužil přesvědčiti.“

On odpověděl: „Zatím v tom měj dosti,

zde Anteus, jenž mluví, nespoutaný,

k dnu všeho zla nás snese s ochotností.

Jejž vidět chceš, tam dál jest přikovaný,

a jako tento ztížen jest v své muce,

jen v obličeji víc je rozhněvaný.“

Tak zem se nikdy nezatřásla prudce,

tak žádná věž se divě nezachvěla,

jak Efialtes trhnul sebou. Ruce

Na štěstí měl on svoje spjaté zcela,

a přec mne smrti hrůza obklopuje,

tak úzkost moje k tomu právo měla.

Dál k Anteovi naše pouť se snuje,

jenž nečítaje ani hlavy spolu

pět loket z výše trčel z této sluje.

„Ó ty, který jsi ve šťastném tom dolu,

jejž Scipio si zvolil k svojí zdobě,

když Hannibal prch' s vojskem ve zápolu.

Kdys tisíc lvů za kořisť vybral sobě,

a kdybys s bratry podílu bral v boji,

jak mnohý domnívá se, v bitvy zlobě

Bys synům země pomoh' silou svojí:

nás dolů snes', kéž tě to nezarmoutí,

tam, Kokytu kde peřeje mráz pojí,

Nás k Tizyu, k Tyfonu nežeň poutí;

co každý přeje si, ten můž' ti dáti,

tož skloň se, darmo čumák tvůj se kroutí.

Mým druhem v slávě můž tvé jméno vzpláti,

neb žije, a žít dlouho naděj chová,

když před časem jej milost nezachvátí.“

To mistr děl a prudce na ta slova

on po vůdci se smělou rukou řítil,

jíž tíhu cítila paž Heraklova.

Když Virgil, že jest uchvácen, již cítil,

křik': „Ke mně pojď, ať náruč má tě střeží!“

A spolu s sebou v uzel též mne chytil.

Jak divíme se Carisendě, věži,

tam kde se sklání, že se zdá, vše mraky

že stojí, ona proti nim však běží:

Tak Anteus, když k němu zveď jsem zraky,

mně připadal se kloně, v této chvíli

bych jinou cestou spěti přál si taky.

Leč ke dnu lehounce, kde Jidáš kvílí

a s Luciferem hyne, složil nás,

však skrčen nedlouho vstát zase pílí,

Jak stěžeň na lodi se vztyčil v ráz.

Zpěv třicátý druhý

Ó, bych mněl drsné a chraptivé rýmy,

jak slušelo by na ten brloh tmavý,

jejž všecky skály tíží boky svými:

Tu z jádra myšlénky své více šťávy

bych vytlačil — leč takto se ubírá

ne bez bázně dál zpěv můj ostýchavý.

Neb chtíti popsati dno všehomíra,

se nesmí lehce řeč jen odvážiti,

jež k „tata, máma“ jen se otevírá.

Kéž se mnou jsou ty paní, obezdíti

jež pomáhaly Theby Amfionu,

by slovo s pravdou v souzvuk mohlo zniti!

O lide, kletý nad vše, zrozen k skonu,

na místě, o němž těžko hovor splývá,

že nejste ovce zde neb kozy v shonu!

Když tmavá sluj nás na dně v stíny skrývá,

hloub pod giganta nohou když jsme stáli

a k strmé skále co můj zrak se dívá,

Já slyšel volat: „Pozor, jak jdeš v dáli,

hleď, aby mdlých a bídných bratří vazy

tvé nohy v další pouti nesšlapaly.“

A obrátiv se zřel jsem v svoru hrází

u nohou jezero, to sklem se zdálo,

ne vodou více třeskutými mrazy.

V tak hustou kůru sotva chladno spjalo

tok Dunaje v Rakousích, taký mráz

kdy ledně nebe Donu sotva dalo

Jak vodě té; neb byť Taborník v ráz

neb Pietrapana sřítily se na ni,

led u kraje tam by se nezatřás'.

A jako žába zvedá ke kuňkání

z vod hubu v čas, kdy selka často stane,

na blízkou žatvu myslíc v přemítání:

Tak tmavomodré, až tam, čímž stud vzplane,

zde v ledu zrak trčící stíny zočí,

do noty čápů klekt jich zubů kane.

Z nich každý dolů tváře svoje točí,

o zimě ústa důkaz podávají,

o smutném srdci slzy jejich očí.

Když zrak můj ohlédl se po tom kraji

a k nohoum pad', tu dva jsem viděl spjaté

tak, že jich vlasy jeden chumáč tkají.

„O rcete, ňadra jež tak spjatá máte,“ —

já začal - - „kdo jste?“ A když hrdla vzpjali

a tváře ke mně obrátili, vzňaté

Jich oči, které stále v slzách tály,

teď slzami tak mocně překypěly,

však ztuhlé mrazem slzy ty hned stály

A víčka jejich pevně uzavřely.

Tak prkno k prknu nespjala kdy skoba;

tož jak dva kozli proli sobě hřměli.

A jeden, jehož uší zimy zloba

již zbavila, děl stále nakloněný:

„Co na nás civíš, jest již dlouhá doba,

Kdo ti dva jsou, chceš vědět roztoužený?

Ten údol, s něhož Bisenzio splývá,

byl Albertu a jim též přisouzený,

Jsou rodní bratři; sotva Kaina skrývá,

byťs celou prošel, stín tak hodný muky

jak ten, jenž zde se v ledny rosol vryvů.

Ne ten, jenž pikou z Arthušovy ruky

měl protkanou i se stínem hruď svoji,

ni Focaccia, ba ani oněch pluky,

Z nichž jeden hlavou stín mi dělá, stojí,

a Sassol Mascheroni jehož jmeno,

Toskánský jsi-li, to tě uspokojí.

A dost již se mnou tady hovořeno,

jsem Camicion de Pazzi, čekat tady,

než zastoupí mne Carlin, jest mé věno.“

Pak šklebících se tváří psích zřím řady.

a proto zachvěju se posud celý,

jak zmrzlé louže kdekoliv zřím všady,

Co zatím dál jsme k středu země spěli,

kde vše, co těžkým jest, se vespol shledá,

mnou věčný chlad a věčné temno chvěly.

Zda schválně, náhodou neb sudbou, nedá

se říci, spěje ve samých hlav středu

do jedné nohou vrazil jsem: „Ó běda,

Proč po mně šlapeš?“ zaznělo to z ledu;

„Za Montaperti trestu mému síly

když nepřidáváš, proč mnou množíš bědu?“

Já: „Mistře můj, zde na mne počkej chvíli,

bych toho zvěstí pochyby se zbavil,

pak rychle, jak chceš, ať pouť naše pílí.“

Stál vůdce můj a k onomu já pravil,

jenž zatím stále klnul v divém vzdoru:

„Kdo's ty, jenž kletím jsi se neunavil?“

„— A kdo jsi ty, jenž jda skrz Antenoru

v tvář šlapeš nám, tak že, kdybys

byl živý, by přílišné to bylo?“ V rozhovoru

„Já živ jsem“ — dím — ,a jsi-li slávy chtivý,

já mohu k jiným sdružit jméno tvoje,

když chceš, by tebe svět byl pamětlivý.“

On: „Věru opačné jest přání moje.

Hej, vari odsud! Ušetř mne již déle,

zde v špatné licho ty tkáš slova svoje!“

Za kštici vazu chytil jsem ho směle

řka: „Ty se přece musíš jmenovati,

sic nezbude ti vlas na hlavě celé!“

On: „Všecky vlasy byť jsi chtěl mi sdráti,

já neřeknu kdo jsem, ni neukáži,

nechť stokrát hněv tvůj moji hlavu schvátí.

Již jeho vlas kol svojí ruky váži

a trhám z něho víc než jednu kštici,

on štěkaje zrak ztuhly v ledy vráží.

„Co Bocco tropíš?“ — hlas zněl volající -

„zda cvakat zuby nepostačí tobě

bez štěkání? Ký ďas tě trhá mstící?“ —

„Bys dále mluvil, nepřeju víc sobě,

ty zrádce podlý,“ děl já, „pravé zvěsti

chci vyprávět, jež nebudou ti k zdobě.“

On: „Jdi a mluv, co libo tobě jesti,

však o tom nemlč, uzříš-li vlast svoji,

jenž jazykem svým uměl zde tak plésti.

Pro francouzský žold slzy se mu rojí;

rci, toho z Duera jsem zřel, jak nyje

tam, hříšníci kde v chladné lázni stojí.

A ptáš-li se, kdo v mukách dál tu žije,

ten z Beccherie zde je po tvém boku,

chřtán jemuž podřezala Florencie.

Jan Soldanier odsouzen v tu stoku,

s ním Ganellon a Tebaldello hyne,

jenž v noci Faenzu vzdal bez útoku.“

Dál od něho se naše pouť zas šine;

dva zmrzlí se tu v jedné díře svíjí,

leb jednoho jak klobouk druhé kyne.

A jako v chléb se hladem zuby ryjí,

tak jeden v druhého své zuby vbodal

tam asi, mozek kde se sbíhá s šíjí.

Ne jinak Menalippa spánky hlodal

kdys vztekem Tydeus, jak ten leb jeho

i ostatní vše k hlodu sobě podal.

„Jenž zvířecky tak sílu vzteku svého

na tom, jejž hltáš, zkoušíš v rvaní dravém,

rci,“ — děl jsem, — „proč? Věř slibu slova mého,

Že, jestli ty ho proklínáš zde právem,

když jméno zvím i jeho hřích, na zemi

to odměnit chci tobě, v bolu žhavém

Když ten, jímž mluvím, jazyk neuschne mi.“

Zpěv třicátý třetí

Zved' hříšník ústa od svých děsných hodů

je utíraje o vlasy té hlavy,

jíž vaz tak zdělal ve zuřivém hlodu.

Pak začal: „Chceš, hych obnovil bol dravý,

jenž hruď mi tísní již při vzpomínání,

dřív, nežli začnu dávat o něm zprávy.

Však símě hanby moje povídání

být má-li zrádci, jejž tu hlodám v bolu,

mou uslyš řeč a s ní též moje lkání.

Kdo jsi, já nevím, ani jak sem dolů

jsi přišel; zdáš se z Florencie býti,

to mním dle řeči, již mluvíme spolu.

Věz, hrabě Ugolino byl jsem v žití

ten Kuggieri arcibiskup jesti,

věz, proč mi tak zle s ním jest sousediti.

Zlým jeho úkladům já dal se svésti

a byl jsem chycen důvěřuje jemu

a usmrcen — v tom netřeba ti zvěsti.

Leč co nemohlo dojít k sluchu tvému,

jak děsně zoufalá smrt moje byla,

teď slyš a suď, zda nevydal mne zlému.

V té kleci díra uzounká se kryla,

mnou věži jméno hladomorny dala,

zde jiných ještě úpět bude síla;

Ta víckrát luny svit mi ukázala

svou skulinou, zlý sen se na mne kloní,

jímž záclona se budoucnosti rvala.

Já snil, že ten jak pán a vládce honí

a vlka s vlčaty štve až ke chlumu,

který Pisánským město Lurcu cloní.

V psů hubených a vycvičených tlumu

Gualandi, Sismondi, Lafranchi hnali

se v čele druhých ve bouřlivém šumu.

Po krátkém běhu s otcem syni zdáli

se umdleni již, oči mé v snu zřely,

jak špičáky jim psi již boky rvali.

Před svítáním já vstal a osamělý

jsem ze sna slyšel úpěti své syny,

již se mnou byli a již chleba chtěli.

Tys ukrutný, když teď jsi k pláči líný

to cítě, co má mysl předzvídala;

ký důvod má tě k slzám pohnout jiný?

Již zbudili se, chvíle nastávala,

kdy obyčejně chléb nám nosívali,

leč pro náš sen teď pochybnost nás jala.

Jak hrozné věže vrata zatloukali,

já slyšel jsem a pohleď na své děti,

leč beze slov, mně děs a hrůza jaly,

Že zatěžko mně bylo zaúpěti.

Leč oni štkali, Anselmuccio milý

mi dél: ,Co hledíš, otče, tak, co je ti?'

A přec mi slzy víčka nezrosily,

já mlčel přes den, mlčel přes noc celou,

až nové slunce vzplálo v ranní chvíli.

Když slabý paprsk v naši zatemnělou

paď věznici a já ve hrozné muce,

zřel v čtyrech tvářích vlastní tvář svou celou,

Tu začal jsem své obě kousat ruce,

a oni mníce, že to u mne dělá

po jídle touha, ihned vstali prudce!

A děli: ,Bolest menší by v nás vřela,

bys, otče, nás jed'; ty's nás masem šatil,

nuž svlékni zase z něho naše těla.'

I ztichl jsem, by větší nepochvátil

je zármutek; dva dny jsme byli tiši.

Že's nepukla, ó tvrdá zem! Když vrátil

Se čtvrtého dne záblesk v naši skrýši,

k mým nohoum padl schvácen Gaddo mladý,

řka: ,Proč mi, otče, dlaň tvá nepřispíší?'

Tam skonal a jak ty mne vidíš tady,

já viděl, po sobě jak tvář jim zbledla

od pátého dne k šestému. Bez vlády

Se přes ně ruka hmatající zvedla,

slep volal jsem je dva dni bez ustání,

až zmohl hlad, co bolest nedovedla.“ —

Děl, v zraku vytřeštěném divé plání,

zas lebku bídnou chyt', ji začal rváti

a s hltavostí psa se řítil na ni.

Ó Piso, skvrno, tobě musím láti,

té krásnu země, kde zní „si“! Když lení

tvuj každý soused tebe potrestati,

Vstaň Capraro s Gorgonou bez prodlení,

před ústí Arna lehněte jak klíny,

ať stopí se tvé celé pokolení!

Byť Ugolino třeba nes' tíž viny,

že zradil tebe a vydal tvé hrady,

ty's neměla tak křižovati syny!

Neb — nové Theby! — není schopen zrady

tak mladistvý věk Huga a Brigaty

i dvou, o kterých před tím pěl jsem tady!

My spěli dál až tam, kde mrazem jatý

ve drsném hávu jiný lid se tlačí

ne skloněný, leč zády rozepjatý.

Sám pláč zde nedá vyhrknouti pláči,

že bolest v oku jata úzkost zdvojí

a větší ještě v duši nazpět kráčí.

Neb slzy první na hrozny se spojí

pod brvami jak brejle ze křišťálu,

vše oční důlky plní vlahou svojí.

Jak mozol měl bych v každém tváře svalu,

tak všechen cit mi zmizel z obličeje

té neslýchané zimy u návalu.

Přec cítil jsem, zde trochu vítr věje.

Dím: „Pověz, mistře, odkud toto vání,

když výpar žádný se tu nezachvěje?“

On ke mně: „Pouť tvá valem níž se sklání,

tam okem tvým ti dá se odvet jistá,

až příčinu tam uzří toho vlání.“

Z ker ledných jeden k hovoru se chystá,

již křičí na nás: „Kruté duše kleté,

jimž poslední jsou vykázána místa,

Mně tvrdý závoj, když tu kolem jdete,

bych vyhnal trochu bolest z ňader středu,

než slzy zas mi zmrznou, nadzvedněte!“

Já k němu: „Chceš-li, bych tvou zmírnil bědu,

kdo jsi? Když lednou nesejmu ti vadu,

chci sestoupiti ke dnu toho ledu!“

On: „S ovocem zde zlověstného sadu,

jsem bratr Alberilro, místo fíků

zde pěkné datle sbírám za svou zradu.“ —

„ — Ty mrtev též jsi“ — děl jsem — „nešťastníku?“

On: „Jaký osud stih' mé duše schránu,

to nevím, neb má Ptolomaea v zvyku

A její předností jest, v její bránu že dřív

se duše hříšná střemhlav sřítí,

než Atropos jí osudnou dá ránu.

A bys mi spíš moh' s obličeje sníti

ty slzy skleněné, věz, co se stává,

když duše, jak já, zradě padne v síti:

Tu v tělo její hned se ďábel dává,

je obleče a v něm tak dlouho vládne,

jak lhůta jeho trestu dopadává;

Duch do této zde cisterny však padne.

Snad tělo dále na světě se vláčí,

co on zde dávno mrzne v tříšti chladnu.

Jak víš, když odtamtud tvá noha kráčí,

Ser Branca ďOria se tady kryje

již dlouhý čas a v muku se oblačí.“ —

„ — Ty klameš mne, nebo Ser Branca žije,“

já odpovídám, „jako vždycky v zdaru

spí, šaty nosí stále, jí a pije.“ —

Nahoře ve propasti Zlých spárů

se Michal Zancho neoctnul v svém pádu,

kde vláčná smola v ohnivém vře žáru,

Když ďáblu nechal ten v svém těle vládu

i v těle strýce, který v zuřivosti

s ním vraždě spáchal, již tu pyká, zradu.

Však zvedni ruku, zrak můj ledu sprostí!“

Já ale tvrdým byl v tom okamžení.

Zlým k němu být, mi bylo šlechetností.

Ó Janovští, vy podlé pokolení,

vy schopni spáchati jste každou vinu.

Proč s tváře země nejste vyhubeni?

U nejhoršího jsem z Romaně stínů

zřel jednoho z vás v Kokytu, jenž hnije

a duchem koupá se za kal svých činů.

Však tělem zdánlivě dál v světě žije.

Zpěv třicátý čtvrtý

„Vexilla regis prodeunt inferni

již proti nám. Nuž k předu upři oči,

rci, zda jej poznáš,“ děl můj mistr věrný.

Jak hustou mlhu padat když zrak zočí,

neb zeměkoule když se začne tmíti,

mlýn z dálky zjeví se, jejž vítr točí:

Dům takový já domníval se zříti,

před větrem za vůdce jsem skryl se záda,

neb v jiný úkryt nelze tu se skrýti.

Již byl jsem, s bázní verš můj se tu spřádá,

tam, stíny kde v led skryté prokmitaly

jak tříska, která za křišťál se vkládá.

Ty ležely a ty zas přímo stály,

ty hlavou vzhuru, ty zas šlepějemi,

ty tváří k nohám luky být se zdály.

Když ku předu jsme prošli stíny těmi,

kde zlíbilo se vůdci ukázati

mně tvora, jenž dřív krášlen vděky všemi,

Mne před se vzal a poručil mi státi

řka: „Ejhle Dis i místo, kde v té chvíli

hleď srdnatostí sebe opásati!“

Jak ztrnul jsem a stál jsem beze síly,

čtenáři, neptej se, to nenapíši,

neb všecky řeči by zde matny byly.

Já nevěděl, zda mrtev jsem neb dýši,

nuž pomni sám a suď dle vtipu svého,

čím byl jsem nejsa v tísni v oné říši.

Neb císař toho kraje bolestného

od ňader středu trčel z ledu cele,

a obru já spíš, nežli pažím jeho

Se obr rovnat můž, a rovněž směle,

by rovnalo se takovému údu,

jak velké asi bylo tělo celé!

Tak sličný byl-li, jak teď hrozný, v bludu

přec brvy zchmuřiv proti Stvořiteli,

rád věřím, že jest zdrojem všeho trudu.

Jak velký div zde moje oči zřely!

Tři obličeje na jeho tu hlavě,

z nich jeden napřed, ten byl zkrvavělý,

Dva druhé k němu družily se hravě

nad středem každé lopatky a spjaly

se k sobě tam, kde pták má hřeben právě.

Na pravém žlutá barva s bílou plály

a levý barvu lidí měl v tom kraji,

kde bouřlivě Nil v údolí se valí.

Pod každým křídla dvě se pozvedají,

jak slušno ptáku takému, se šíří;

na moři také plachty nebývají.

Bez peří byla v způsob netopýří,

jak třepal jimi, ihned vítr trojí

z nich po okolí celém bouřně víří.

Tím celý Kokyt kolem v ledu stojí:

Ze šesti očí krevných slzí nával

přes trojí bradu s hnisem se mu rojí.

A zuby každé tlamy rozmačkával

on hříšníka jak trdlicí; v témž čase

on stejnou mukou ty tři obsypával.

Přednímu kousání být žertem zdá se,

však spáry svými když jej začal dříti,

tu jeho hřbet kmit často v holém mase.

„Ten v trestu největším, jejž vidíš mříti,

jest Jidáš, hlavou visí dovnitř dolů,

a nohy jeho venku můžeš zříti.

Z těch dvou, jichž hlava venku visí spolu,

to Brutus, jenž ční z tlamy černé čelem;

jak svíjí se a němý jest v svém bolu!

Ten třetí Cassius jest s tlustým tělem.

Leč blízká noc a odchodu čas kyne,

neb viděli jsme vše již v Pekle celém.“ -

Kol mistra šíje ruka má se vine,

jak on si přál; dle místa a dle času,

když rozmáchly se zas perutě stinné,

Za srst huňatých boků chyť se ďasu

a od chumáče chlupů ke chumáči

spěl mezi ledu krou a změtí vlasů.

Jak po tom místě naše noha kráčí,

kde ohraď se stehno v kloubu boku,

tu námahou a strachem skráň svou stáčí,

Tam vůdce můj, kde nohy dřív měl v skoku

se za vlas chytí jako šplhající,

i mnil jsem, v peklo v zpátečném jdem kroku.

„Jen drž se dohře, této po stupnici,“

děl mistr oddychuje unavený, -

jen z města bídy vyjdem vítězící.“

Pak pronikl skrz otvor skalní stěny

a posadil mne na pokraji skály

a ke mně obrátil krok odměřený.

Já oči zveď a mnil jsem, posud v dáli

že Lucifera zřím, jak jsem jej minul,

jen jeho nohy zřel jsem, — vzhůru stály.

A jestli tenkrát ve blud jsem se šinul,

ať přemýšlí láj, zdali nenahlídne,

ký to byl bod, jímž právě jsem se vinul.

„Vstaň,“ pravil mistr, „neb jsou stezky bídné

a cesta dlouhá, třetí ku hodině

již v půl se navrátilo slunce vlídné.“

Kde byli jsme, nebyly hradu síně,

leč malý ústup od přírody krátký

a beze světla v skal nerovném klíně.

„Než vrátíme se z těch propastí zpátky.

rci, mistře můj, a hleď mne poučiti,“ —

dím vzpřímiv se — a objasni mé zmatky.

Kde ledy jsou? Proč ten se hlavou řítí?

Jak od večera mohlo k době rána

se v malé chvíli slunce obrátiti?“

On: „Myslíš, že tě hostí ona strana,

kde chyť jsem za srst červa, pekel kníže,

jímž střední vrstva země provrtána,

Tam byl's, potom jsem sestupoval níže,

já obrátil se — tam tvá noha dlela,

kam ze všech stran se táhne každá tíže,

Teď polokoule se ti otevřela

té opačná, jež kryta suchou zemí

na vršku svém kdys Toho zmírat zřela,

Jenž bez hříchu žil svatý mezi všemi.

Na malém kruhu tvoje noha stojí,

jenž Giudeccy jest rub. Zde místy těmi

Má jitro již, když stíny tam se rojí.

Srst jehož vedla z věčného nás hoře,

jak dřív tam trčí v ztrnulosti svojí.

Sem on spaď s nebe v hlubinu se noře

a z bázně před ním zem, která tu byla,

a ze studu se skryla v závoj moře,

Na kouli naší pak se objevila

zde prázdno nechavši a pak do výše

na ústupu se v horu seskupila.“

Od Belzobuba, kterak pekel skrýše

je v dáli, zde se místo tmavé skrývá

ne zraku, ale sluchu zřejmé; tiše

Tam trhlinou, již během sobě zrývá,

se kroutí potok, teče mezi skály

a slabým spádem šumí jen a splývá.

Tou skrytou cestou dál puk jsme se brali

já s vůdcem svým a po ten pochod tuhý

ni odpočinku jsme si nepopřáli.

Vždy výš a výš, on první a já druhý,

až dírou kulatou, zas jako vezdy

mi kynuly v své kráse nebes luhy.

Tu vyšli jsme a zřeli jsme zas hvězdy.

II. Očistec

Zpěv první

Ku cestě do lepší se vody noře,

člun mého ducha plachty natahuje,

za sebou nechav kruté ono moře.

O druhé říši, kde se očišťuje

duch člověka, já hodlám nyní pěti,

a odkud vstoupat v ráj se připravuje.

Zde poesii hleďte oživěti,

Vy Musy svaté, v tomto okamžení

jsem váš, ať Kalliope trochu vzletí.

Tím zvukem provázejíc moje pění,

jímž nešťastné ty straky polekané

víc nedoufaly ani v odpuštění.

Lesk safíru, jenž modrem sladkým plane,

v čistého vzduchu záři usmívá se

a ku prvnímu kruhu kolem kane,

Mým očím poskyt’ novou radost zase,

jak vystoup’ jsem z mrtvého vzduchu říše,

jenž zrak i hruď mi rmoutil. V plné kráse

Vstříc východ celý usmívá se tiše

té hvězdy leskem, která k lásce kyne

i družné ryby stíníc v svojí pýše.

K druhému pólu jak můj zrak se šine,

na pravo čtyři hvězdy zřím, jak svítí,

ty Adam s Evou zřel, ne oči jiné.

Z nich nebesa se zdála radost míti.

Jak, země půlnoční, jsi ovdovělá,

když přáno není tobě na ně zříti!

Jak od nich moje tvář se odvracela

k druhému pólu tíhnouc v klidném kroku,

kde obloha se bez Vozu již tměla,

Zřím kmeta samotného po svém boku,

a víc než otci syn je dlužen svému,

já vážnosti jsem viděl v jeho oku.

Vous dlouhý ve vlas bílý splýval jemu

podoben jsa kšticím jeho skrání

ku prsoum jeho padal v dvojím lemu.

Kol tváře jeho v sladkém usmívání

ta svatá čtyři světla plála jasem,

že viděl jsem ho jako v slunce vzplání.

„Již proti tmavé řece,“ ptal se s žasem,

„z věčného vězení jste vyšli zdrávi,

kdo jste?“ A přitom zachvěl vážným vlasem,

„Kdo vedl vás, kdo byl váš svícen žhavý,

že z noci hluboké jste vyšli všady,

jíž pekla dol je bez ustání tmavý?

Či propasti jsou porušeny řády?

Či v nebi nyní nový zákon platí,

že u skal svých zřím zatracence tady?“ —

Hned při tom vůdce ke mně se obrátí

a řečí, rukou a posuňky káže,

mu kolenem i brvou poctu vzdáti.

Pak děl: „Ze sebe nepřišel sem, páže

mu s nebe dala žena, prosbou její

jsem v jeho průvodu byl štít a stráže.

Leč když jest přání tvé, bych podrobněji,

co nás se týče, pravdu ti neskrýval,

to upřít ti, v mém není obyčeji.

Poslední večer ještě mu nekýval,

leč pad’ tak v sítě pobláznění zlého,

že malý věru čas mu ještě zbýval.

Jak řekl jsem, já poslán k boku jeho

jej vysvobodit, a tu vedla k cíli

z cest všech jen tato cesta kroku mého.

Zlých celý rod mu ukázav, v té chvíli

chci s duchy jinými jej seznámiti,

již čistiti se pod tvou stráží pílí.

Jak vyved’ jsem ho, nelze povědíti

pro krátký čas, mně přišla s nebe síla,

jej vésti, by tě slyšet moh’ a zříti.

Kéž jeho návštěva je tobě milá!

On hledá volnost, již ten nejlíp cení,

čí duše pro ni život opustila.

To víš, neb smrt ti byla potěšení

tam v Utice, kde zanechal jsi šaty,

jež zaskví se v den velký ve plameni.

Řád věčný není zrušen námi, spjatý

já nejsem Minosem a ten je živý,

já z kruhu jsem, kde cudný zrak plá vzňatý

Tvé Marcie a tak tě prosí tklivý:

O svaté srdce, chtěj mne svojí zváti!

Pro lásku její buď nám milostivý!

Kéž smíme sedmerou se říší bráti,

a chceš-li jmenován být v pekla pláni,

chci pozdravy tvé sám jí odevzdati.“ —

„— Ples mojich očí byla bez ustání

v mém žití Marcie,“ řeč kmeta splývá,

že každé její ukojil jsem přání.

Co ona tam za řekou zlou prodlívá,

po řádu když jsem vyšel stanoveném,

teď u mne žádná prosba neprospívá.

Když pomoc paní nebeské tvým věnem,

jak díš, spoř lichocení řečí jinou,

to stačí mi, že jejím žádáš jmenem.

Nuž tedy jdi a dříve hladkou třtinou

jej opásej, pak jeho umyj tváře,

by poskvrněn víc žádnou nebyl špinou;

Neb nesluší se, v nejmenší by páře

zrak toho tonul, jenž před ráje sluhu

předstoupí prvního, kde rajská záře.

Máť tento ostrov na svém celém kruhu

až dolů tam, kde vlna břehy ryje,

třtin dost, jež rostou ve bahnitém luhu;

Neb jiný květ, který se listím kryje

a dřevnatí, ten zde se nezachytí,

neb neobstál by, když v něj příboj bije.

Odtamtud nechtějte se navrátiti,

vám slunce zjeví, jest již na obzoru,

kde mírnější svah, na vrch vystoupiti.“

S tím zmizel; já se zvedl bez hovoru

a k vůdci svému přiblížil se, okem

naň patře pevným bez obav a sporu.

— „Můj synu,“ děl on, „kráčej za mým krokem,

tam obraťme se, neb ta pláně celá

se kloní v nejnižší svah tímto bokem.“ —

Svit vítězil nad jitra chvílí, spěla

ta před ním vítězným a brzy v dáli

se moře plocha před mým zrakem chvěla.

Po břehu pustém na pouť jsme se dali,

jak ten, kdo k ztracené se cestě vrací,

než stihne ji, že darmo jde, se šálí.

Tam přišedše, kde slunce tuhou práci

má s rosou a kde více leží stínu,

na místě tom čímž rosy míň se ztrácí.

Tu obě ruce své do trávy klínu

můj mistr roztáh’ a já s roztouženou

jsem duší tomu porozuměl kynu,

A nastavil mu tvář svou poslzenou,

a on mi vrátil zase barvy svěží,

jež peklo skrylo dýmem svým a pěnou.

Pak na pusté jsme přišli na pobřeží,

jež nevidělo nikdy posud lodě,

jak vodou jeho čile v návrat běží.

Zde opásal mne jeho po návodě.

O dive! třtina, kterou vyvolila

zde jeho ruka ve bahnité vodě,

tam, kde ji utrh’, zas hned vyklíčila.

Zpěv druhý

Již došlo slunce ku obzoru kraji,

kterého poledník ve svojím bodu,

kde nejvyšší jest, Jerusalem tají:

Noc, která vstříc mu krouží v chorovodu

s Váhou, jež před sluncem jí padá z dlaní,

když zvítězí, se nesla z Gangu brodu,

Že růžové a bílé z nenadání

Aurory tváře, kde jsem stanul právě,

již stářím v žlutším zaleskly se plání.

U moře ještě my jsme stáli v trávě,

jak lid, jenž o své cestě přemýšleje

dlí tělem, v srdci spěchá nedočkavě.

A jak před jitra vzchodem často skvěje

se krví Mars v par hustých mračné řase,

tak v západ, kde se povrch moře chvěje,

Se zjevilo (kéž uvidím je zase!)

tak prudké světlo, nad vodou se hnalo,

že s žádným letem ptáka nesrovná se.

Co zrak od něho jsem odvrátil málo,

bych vůdce svého ptal se polekaný,

zřel jsem je zas, jak víc a větší plálo.

U toho světla brzo s každé strany

cos bílého jsem viděl a zpod něho

tvar zjevoval se rovněž z běla tkaný.

Můj mistr neřek’ slova jediného,

však první běl jak zjevil se být křídly,

tu ihned poznav plavce nebeského

Křik’: „Na kolena! Co zde oči zhlídly,

jest Anděl Páně, sepni ruce svoje!

Jen také uzříš teď, již tady sídlí.

Viz, kterak pomáhá si bez nástroje,

bez vesla, nechce ani plachty jiné,

než v dálce mezi břehy křídla dvoje.

Viz, kterak obě výše k nebi šine,

jak pery věčnými vzduch kolem tepe,

jež nemění se, jak lidský vlas hyne.“ —

Ten pták nebeský jak se blížil, lépe

jsem plápolání jeho rozeznával,

ba nesneslo je oko skorem slepé.

I skloním je; on k břehu zatím plaval

s tak svižnou a tak lehkou lodí svojí,

že nebrázdila ani vody nával.

Nebeský plavec v zádi lodi stojí,

na čele jeho blaženost jsme zřeli

a víc než duchů sto se v člunu rojí.

In exitu Israel všickni pěli

a jednohlasně, jak se nesli blíže,

a dále, jak vyznívá žalm ten celý.

Nad nimi znamení on dělal kříže

a hned se každý k břehu hnal; pak v běhu

jak přišel rychlém, zmizel bez obtíže.

A udivené množství na tom břehu

se zrakem kolem těkajícím stálo,

jak ten, kdo pátrá v nových věcí sběhu.

Na všecky strany slunce den již slalo

a z nebes středu, kterak dále spělo,

v dál Kozorožce šípy svými hnalo.

Tu nový ten lid pozvedl k nám čelo

řka: „Sdělte cestu, jestli o ní víte,

po které na vrch jíti by se mělo.“ —

A Virgil pravil: „Zajisté vy mníte,

že v známý kraj se naše kroky šinou,

však cizince, jak sami jste, zde zříte.

Před malou chvílí, cestou ovšem jinou,

než vy, tak děsnou kroky své jsme vedli,

že svahy tyto nám teď hračkou kynou.“ —

Když všecky duše dýchání mé zhlédly,

že živým jsem v jich středu, znamenaly,

tu divily se, úžasem až zbledly.

Jak k tomu, olivu kdo nese, valí

se zevšad lid, by slyšel nové zprávy,

a strká se jsa v tlačenici stálý:

Tak na mé tváři utkvěly ty davy,

a každá šťastná duše zapomněla,

že v očistu jde krok jí namahavý.

A ze zástupu jedna ke mně spěla,

by objala mne, tak ji chvátat zočím,

že duše má též obejmout ji chtěla.

Ó prázdné stíny, tvary pouze očím!

já třikrát kol něho své ruce skláním

a třikrát prázdné k hrudi zpět je točím!

Stín nazpět ustoupil a s usmíváním,

neb úžas změnil barvu tváře mojí

a já se pohnul, bych jej dostih’, za ním.

Děl mírně mi, bych ustal v snaze svojí;

tu poznal jsem ho, prose, zastaviti

by chtěl se křeči, jež mé přání zkojí.

Děl: „Jak jsem druhdy miloval tě v žití,

tak miluji tě zbaven těla kruhu,

tož stojím s tebou; jak ty můžeš jíti?“ —

— „Můj Casello, já cestou v tomto luhu,

kam jednou se zas vrátím, jsem se stavil,

proč tys však tak se opozdil, můj druhu? —“

— „Mně nestala se křivda,“ on mi pravil,

„když ten, jenž koho chce a kdy chce bere,

mne převezení víc než jednou zbavil.

Jest vůle božská spravedlivá, z které

jde jeho vůle, tři měsíce brával,

jak chtěli klidně, v loď zástupy steré,

Já obrácený tam jsem byl, kde v nával

vln moře slaných Tibera se chýlí,

on vlídně s lodí svou mne očekával

Při onom ústí, kam svým křídlem pílí;

neb všickni ti se shromážďují tady,

kdo k Acheronu svůj krok nesklonili.“ —

Já: „Jestli neuzmuly nové řády

ti zvyk a paměť zpěvu milostného,

jímž konejšils mé duše sny a vády,

Svou písní trochu ducha stísněného

mi potěš, který s údy těla mdlými

ten přišel kraj a tíseň cítí jeho.“ —

Tu on hned začal zvuky přesladkými:

Amor che nella meate mi ragiona,

tak, že až sladkost posud v duši zní mi.

Tu vůdce můj, a já, a tlupa ona,

jež spěla s ním, jsme byli spokojeni,

nám jiné péče skryla zpěvu clona.

A šli jsme zvolna, pozorně, jak v snění

na tónech jeho visíce. Kmet v lání

jal křičet se: „Dál, dále bez prodlení!

Vy líné duše! Nač to zdržování?

Jen k vrchu vari, byste očistili

své šupiny, jež Boha zřít vám brání. —“

Jak holubů dav zrní nebo býlí,

se v tlupy slétnuv, poklidně si sbírá,

bez pýchy obvyklé se k sobě chýlí,

Když něco, čeho obává se, zírá,

hned zanechává pastvy okamžitě,

tím větší starost že je náhle svírá:

Tak zástup tento zřel jsem, kterak hbitě

zpěv opustil a běžel ku vrcholu

jak ten, kdo neví kam jde, roztržitě.

My odešli jak oni rychle spolu.

Zpěv třetí

Ač náhlý útěk rozptýlil je v bázni,

že krajinou kol spěli obráceni

ku vrchu, kde nás tříbí rozum v kázni,

Přec šel jsem v sladkém k vůdci přitulení.

Jak bez něho bych k cíli došel v mdlobě?

Kdo na horu by ved’ mne? V zamyšlení

Můj vůdce výčitky snad činil sobě.

Ó svědomí tak ctné a popudlivé,

jak malá chyba trpký hlod je tobě!

Když zanechal své pospíchání divé,

jež slušnost ve všem bere všemu tvoru,

můj duch zas rozpjal, jenž byl stísněn dříve,

Svou touhu bez hrází; na onu horu

hned obrátil jsem obličej k té stráni,

jež z moře nejvýš čněla ku obzoru.

A slunce vzadu v rudém rozhárání

to lámalo se mojí na postavě,

neb ta překážkou byla jeho plání.

Já stranou obrátil se, ve obavě

že opuštěn jsem, nebo zřel jsem kolem

před sebou pouze v stínu půdu tmavě.

Má Útěcha: „Proč nedůvěry bolem

se chvíš,“ děl, ke mně obrátiv se zcela,

„že nejdu s tebou, mníš snad, tímto polem?

Kde v hrobě tělo mé, zem již se ztměla,

to tělo, jímž jsem dělával stín v žití,

z Brindisi vzato, Neapol má skvělá.

Když nevidíš zem stínem mým se tmíti,

víc nediv se, jak nedivíš se, v dáli

že nebe nemůž’ druhé zacloniti.

Že zebe mráz, že duše vedro pálí,

a bolesti, jest úkon oné Síly,

jež, jak to dělá, nám se neodhalí.

Kdo myslí, že náš rozum zotročilý

můž’ v třech Osobách jediné Bytnosti

vystihnout dráhu valnou, ten se mýlí.

Na pouhém že jest, měj zde, lidstvo, dosti!

Neb nemusila Marie být matkou,

vše svou kdybyste stihli mohutností.

Plát viděli jste mnohé touhou vratkou

a bez ovoce, kteří trpí za to,

co utrpení jest jim věčnou látkou,

Jak Aristoteles a jako Plato

a jiní mnozí.“ A zde sklonil skráně;

víc neřek’, čelo chmurou bolu spjato.

A zatím dospěli jsme k patě stráně,

kde svahy tak jsou příkře nakloněné,

že darmo krok by pospíšil si na ně,

Že skály divoké a nakupené,

jež z Turbie k Lerici stíny lejí,

by schody byly volné, nestísněné.

— „Kdo věděl teď by, kam as uklánějí

se svahy hory,“ děl můj mistr stana,

„by bez křídel moh’ dospět na vrch její?“ —

Co skloněn zrak měl k zemi touhou plana

tu cestu vyzkoumat, co já též slídil

po skále vzhůru, levá kde je strana,

Dav nových duší zřeli jsme, jak řídil

k nám cestu svou, leč v tak pomalém kroku,

že poznat, jde-li, darmo zrak se pídil.

Děl mistr: „By se zvedlo, poruč oku!

Viz, tu nám někdo může býti radou,

když sám jí nevíš.“ — Potom po mém boku

Jda pohleď na mne: „Viz jak dlouhou řadou

jdou pomalu; tam pojďme, synu sladký,

svou naděj vzmuž a těš se její vnadou!“

Po našich tisíc krocích, řeknu, zpátky

jsme od té tlupy byli ještě dále,

co dobrý házeč vrh’ by. O tes hladký

Zřím opřeni jak tulili se k skále

a mlčeli, jak ten, kdo v poblouzení

jde, zírá kol a stane nenadále.

„— Po šťastné smrti, ó vy vyvolení,“

tak začal Virgil, „pro mír k němuž jdete,

jenž čeká na vás, prosím v roztoužení,

Kde svah se sklání, dobrotivě rcete,

kde ku slezení příhodné jsou kraje;

kdo víc ví, ztráta času víc jej hněte.“ —

Tu jako ovčičky, když jdou ze stáje

teď jedna, dvě, tři, co druhý tlum sklání

zrak s hubou ku zemi se ostýchaje,

Co dělá jedna, druhé činí za ní,

když stane, o její se oprou záda,

tak prostě klidně, proč nevědí ani:

Tak zřel jsem hlavu blaženého stáda,

jak spěla blíž, ne příliš odhodlaně

v ctné chůzi, s tváří cudnou, leč jak bádá

A uvidí, že po mé pravé straně

na zemi světlo přerušeno bylo,

neb stín můj padal na úbočí stráně:

Tu stála, pár jich zpět se uchýlilo,

a celé stádo, jež za hlavou spělo,

proč nevědouc, tak rovněž učinilo.

„— Bez otázky, že ten je lidské tělo,

chci říci vám, jejž po mém boku zříte,

tím světlo sluneční se za ním stmělo.

Však nedivte se, hleďte spíš, ať zvíte,

že nikoli on bez nebeské síly

ty stráně touží slézti obrovité.“ —

Děl mistr můj, a ti ctní hovořili:

— „Nuž obraťte se; lze vám s námi jíti.“

A ruky svrchem směr nám naznačili.

A jeden začal: „Kdokoliv jsi, zříti

hleď na mne, snad se v chůzi rozpomene

tvá duše, zda kdys viděla mne v žití.“ —

I upřel jsem naň zraky udivené,

byl plavý, krásný, šlechetného vzhledu,

leč jedno obočí měl rozpoltěné.

Když pokorně jsem řek’, že nedovedu

si vzpomenout, děl: „Viz!“ a v okamžení

mi ukázal na ránu v ňader středu.

„Jsem Manfred,“ pravil v usmívavém zření,

„vnuk mocné císařovny Konstancie,

a prosím, naděj máš-li k navrácení,

K mé krásné dceři jdi, jíž Sicilie

i Aragonie čest vznikla, směle

rci pravdu, v které říši duch můj žije.

Dvě rány smrtelné na svojím těle

jsem obrátil se k Tomu v slzách, v lkání,

jenž ochotně vždy odpouští a cele.

Mé hříchy byly hrozné, k nesmazání:

klín věčné lásky však jest pohotovu

vždy obejmouti, co se k němu sklání.

By pastýř z Cosenzy, jenž na mne k lovu

byl od Klementa vyštván jmenem kříže,

to místo byl si přečet’ v božím slovu,

Na konci mostu Beneventa blíže

mé kosti ležely by v tiši snivé,

je střežila by skupených skal tíže.

Teď déšť je pere, rvou je větry divé

po březích Verde, za královstvím, zase

kam dal je přenést zhasiv svíčky dříve.

Však není zhoubná tak jich kletba, k spáse

že věčná láska zavřela by cestu,

květ naděje když trochu zelená se.

Jest pravda, že kdo zemře v Církve trestu,

nechť třeba ve smrti jej lítost schvátí,

na skalném srázu cestou k tomu městu

Tam třicetkráte déle musí státi,

než na světě žil ve svém zatvrzení,

když modlitba mu soud ten neukrátí.

Víš, jak přispěti k mému potěšení,

mé dobré Konstancii podej zvěsti,

jak viděls mne i moje utrpení;

Neb lidská přímluva zde slouží k štěstí.“ —

Zpěv čtvrtý

Když plesu nás neb žalu schvátí střela,

tož sílu duše některou nám schvátí,

že v jednom citu soustředí se celá,

A jinam, zdá se, nemůž’ směřovati:

To pravím proti bludu, který praví,

že můž’ v nás duše vedle duše vzpláti.

Tak věc když zříš, neb slyšíš, jež nás baví,

nám duši poutá, že nad tím, jak chvátá

čas, ani již se člověk nezastaví.

Neb jinou silou duše jest zas jata,

a jiná síla to je, která slyší:

je tato volná, ona jaksi spjata.

V tom zkušenost jsem nabyl tady bližší,

co mluvil duch ten, slyše a se divě,

o půl sta stupňů plálo slunce vyšší

A já si toho nevšim’ na té nivě,

až všecky duše křikly na nás sborem:

„Zde najdete, co vede sem vás chtivě!“ —

Ba širší díru často rolník skorem

ucpává jedinou jen vidlí chrastí,

když hrozen hnědne, jak zde nad otvorem

Jsme stáli, který stezkou byl, kam klásti

své nohy začal vůdce; za ním volí

jít krok, jak dav ten zmizel od nás z části.

V San Leo jde se, stoupá se do Noli,

ba vylézti lze na hrot Bismantovy

vše nohama, leč tomu ke vrcholi

Se musí duše rozpnouti v let nový

na křídlech velké touhy, za průvodem,

jenž světlo mi a naděj vzbudil slovy.

A výše stoupali jsme skalin brodem

a trhlinou jsme spěli kolmých svahů

a po čtyřech jsme lezli každým schodem.

Když náspu toho na nejvyšším prahu

jsme stáli, sráz kde před námi byl šírý,

dím: „Kterou, mistře, zvolíš nyní dráhu?“

On: „Hleď, by neuhnul se krok tvůj sirý,

ni o píď, za mnou dále kráčej k hoře,

až přijde rádce, jemuž lze dát víry.“ —

Hrot stráně nestihl zrak na obzoře,

svah sráznější byl, než je přímá čára,

z půl kvadrantu do středu. Mne již hoře

A mdloba jaly a můj hlas jej kárá:

„Viz, otče sladký, nepočkáš-li, zhynu,

tvá pomoc když se o mne nepostará!“ —

— „Jen sem se dovleč ještě, drahý synu!“

Děl na výběžek ukazuje dálný,

jenž celou horu objímal jak v klínu.

Řeč jeho tak mi byla osten valný,

že pachtil jsem se vylézt ku vrcholu,

až pod nohou mi přec byl pás ten skalný.

Zde na chvilku jsme usednuli spolu,

zpět k východu jsme, odkud šli jsme, zřeli,

nač dívat se vždy těší. Potom dolů

Na břehu nejdřív naše zraky tkvěly,

pak na slunci; já s žasem pozoroval,

že z levé jeho svit nás raní vřelý.

Že divím se, hned Básník pochopoval,

jak zrak můj na vůz slunečný se šine,

jenž mezi nás a Sever vystupoval.

„By Castor s Polluxem“ — mi vlídně kyne —

„v zrcadla toho společnosti byli,

z kterého světlo výš i v dol se řine,

Tu zřel bys, rudý Zvěrokruh jak pílí

ku Medvědu, a kterak blíž mu krouží,

když z dráhy staré dál se neuchýlí.

Jak děje se to, zvěděti když touží

tvá mysl, představ sobě, v tomto kraji

že Sion s horou tou se v nebe hrouží,

Že oba spolu jeden obzor mají

ve různých hemisferách; tamo dráha,

jíž Faeton jeti nedoved’, se tají.

Od jedné strany onde právě sahá

jak tam od druhé, to-li uvážiti

se namáhá a touží tvoje snaha.“ —

— „O jistě, mistře,“ děl jsem, „nikdy v žití

tak jasně nechápal jsem pokynutí

tam právě, kde můj rozum mdlobu cítí.

Neb onen půlkruh hořejšího hnutí,

jenž v jedné vědě Aequatorem sluje,

jsa mezi sluncem, zimou bez pohnutí,

Zde proto ku severu ustupuje,

jak udáváš, byť třeba Hebraeové

jej zřeli, v teplé pásmo že se snuje.

Leč, chceš-li, touží zvědět moji snové,

jak daleko jít, neb svah dál se zvedá,

než oči mé jej stihnou v touze nové.“ —

On: „Také povahy je stráň ta šedá,

že zprvu vždycky těžká chodce schvátí,

leč další pochod tolik práce nedá,

Až příjemnou se bude tobě zdáti,

že snadné tobě bude vstupování,

jak lodi let, jež proudem se můž’ hnáti,

Pak v konec již se tato cesta sklání,

tam bude odpočinek tobě kynout,

to jistě vím, buď konec vyptávání.“ —

Jak přestala mu řeč ta s retů plynout,

hlas blízko nás zněl: „Snad o něco dříve

ty budeš musit sobě odpočinout!“

My obrátíce ihned oči chtivé

jsme v levo balvan zřeli obrovitý,

jenž naší péči ušel pozorlivé.

Tam dovlekli jsme se: Hle, zn ním skrytý

dav lidí stál, jsa ztajen v jeho stínu,

jak lenivostí když je člověk sytý.

Z nich jeden umdlen seděl v líném kynu,

svá kolena objímal, při čemž kryla

se jeho skloněná tvář v jeho klínu.

„Viz, sladký Pane,“ řeč má hovořila,

„jak tady tento línější být zdá se,

než kdyby lenost jeho sestrou byla.“ —

On obrátil se hned k nám po tom hlase

tvář toče trochu vzhůru po holeni

řka: „Kdyžs tak statný, vstoupej!“ Umlk’ zase.

Tu poznal jsem ho a přes unavení,

jež tížilo mi trochu oddychání,

jsem k němu šel a v tomto okamžení

On sotva trochu pozvedl svých skrání

řka: „Viděls dobře, kterak v levo šine

k nám slunce vůz a kterak se k nám sklání?“ —

Ta stručná slova a posuňky líné

rty moje trochu k smíchu rozehrály,

dím: „Belacquo, že tady v skrýši stinné

Dlíš, neželím tě, ale rci, proč halí

tě balvan? Čekáš vůdce uschovaný,

či náhle zas tě staré zvyky jaly?“ —

On: „Bratře, k čemu hnát se udýchaný?

Mně nedopřál by dojíti k muk prahu

pták Boží, který hlídá tam vchod brány,

Jak dlouho žil jsem, tak nebe svou dráhu

obcházet musí mimo tuto říši,

neb odkládal jsem po pokání snahu;

Když modlitba mi v pomoc nepřispíši,

jdouc ze srdce, jež trvá ve milosti:

Co jiná, kterou v nebi neuslyší?“ —

A přede mnou již Básník s horlivostí

spěl ku předu řka: „S poledníkem splývá

již slunce, na břehu se stíny hostí,

Tam nohou svou noc Marokko již skrývá!“

Zpěv pátý

Od stínů oněch cestou v další kraje

za vůdce svého stopou chtěl jsem jíti,

když jeden za mnou prst svůj pozvedaje

Vzkřik’: „Vizte, paprsk, zdá se, že nesvítí

po levé straně toho, jenž jde dole

a tváří se, jak lidské měl by žití!“ —

Zrak obrátil jsem slov těch při hlahole

a zřel jsem, na mne jen jak v udivení

a světlo zhaslé zřeli všickni v kole.

„— Proč duše tvá se staví v pobloudění,

že chábneš v chůzi?“ dobrý mistr praví,

„co zde se šeptá, po tom nic ti není.

Jen za mnou kráčej a nech mluvit davy;

stůj, pevná věž, jež čela neukloní,

byť sebe víc se vztekal vichr dravý.

Neb člověk, myšlénka v němž druhou honí,

víc nevěrný se stává svému cíli,

neb útok jedné druhou zmdlí a cloní.“ —

Co moh’ jsem říci než: „Můj krok již pílí?“

to řek’ jsem barvu maje v obličeji,

jíž často odpuštění k nám se chýlí.

A zatím svahu na příč zřím, jak spějí

k nám volným krokem tlupy, hlasem touhy

slyš, verš za veršem Miserere pějí.

Jak viděli, že za mým tělem pouhý

stín bez záře byl, zpěv jich stal se křikem,

„Ó!“ zvolali, ryk chraptivý a dlouhý.

Dva z davu potom, vyslanců jak zvykem,

nám běželi vstříc a jich hovor ptá se:

„Co za lid jste, ó poučte nás mžikem!“ —

A mistr pravil: „Navraťte se zase

k těm, již vás vyslali, a rcete, tělo,

jež vidíte, jde ve skutečném mase.

Když k vůli němu státi se jim chtělo,

jak myslím si, dál neřeknu již více,

ať ctí je, k jejich spáse snad sem spělo.“ —

Tak zanícené páry kmitajíce

před nocí jasným nebem nelítají,

ni v slunce sklonu v srpnu blýskavice,

Jak tito nazpátek se v návrat dají

a došedše k nám se všemi se ženou,

jak davy, bez uzdy jež utíkají.

„Jak zástup valný chůzí urychlenou,

děl Básník, již se blíží prosit tebe,

jdi, vyslechni je s myslí nakloněnou.“ —

„Ó duše, která spěcháš v radost nebe,

v těch údech, v nichž jsi v světlo světa spěla,

stůj trochu!“ — Křikem předstihali sebe.

„Hleď, zřítelnice tvoje zdali zřela

kdy někoho z nás, bys dal o něm zprávy:

Proč jdeš? Proč noha tvá se nestavěla?

Násilnou smrtí sešly všech nás davy,

až k slední chvíli každý z nás hřích množil;

tu nebe v čas nás osvítilo pravý,

Že v lítosti a odpuštění dožil

z nás každý život, smíšen k Bohu spěje,

jenž touhu, zřít jej, do srdcí nám vložil.“ —

Já: „Do vašeho ač zřím obličeje,

přec nepoznávám nikoho, leč je-li,

ó šťastné duše, v moci mé, co přeje

Si někdo z vás, ó rcete, a hned smělý

to učiním, pro mír, za nímž mé snahy

za tímto vůdcem svět za světem spěly.“

A jeden začal: — „Rád a bez přísahy

z nás každý věří dobré vůli tvojí,

jen nemožnost-li nezvrátí ji záhy.

Já, který tomu předcházím zde roji,

tě prosím, jestli v tu jsi přišel stranu,

jež Romagnu a Karla říši pojí,

Svou prosbou buď mne pamětliv; ve Fanu

by modlili se za mne bez ustání,

bych zhojit moh’ své duše těžkou ránu.

Tam zrozen jsem, leč díry, z kterých v plání

má prchla krev, v níž bydlelo mé žití,

mi dány byly v Antenorů pláni,

Tam, kde jsem mnil se nejjistějším býti:

ten z Este zasadil je; víc ve vzteku,

než právo chce, on nepřestal mne míti.

Bych ku Miře byl prchl na útěku

u Oriaka stižen na bojišti,

já moh’ se dosud těšit slunce vděku.

Já běžel k bahnu, v rákosí však tříšti,

v kal zapleten já zřel se v pádu řítě,

louž krve jak z mých žil se na zem prýští.“ —

A druhý děl: „Kéž vyplní se hbitě

tvá touha k výši hory v kroku smělém,

pak vyhoviž mým tužbám ve soucitě.

Jsem Buonconte z Montefeltra, s želem

mne Giovanna s jinými nevzpomíná,

tož v středu těch jdu se sklopeným čelem.“

Já: „Pověz, kdo tě vzdálil Campaldina,

že neznán hrob jest, v němž tvé tělo leží,

rci, jaká moc či nehoda snad jiná?“

„Pod Casentinem,“ on zas, „voda běží,

jež Archiano sluje rozvodněná,

nad klášterem s hor stéká bez otěží.

Tam, kde pozbývá toho svého jmena,

jsem dospěl pěšky, proklán byl můj jícen,

a krví mou pláň byla potřísněna.

Zde zrak jsem ztratil náhlou mdlobou chycen,

řeč v „Marie!“ mi došla nenadále,

sám zůstal jsem na břeh té vody zřícen.

Já pravdu dím, ty živý rci ji dále,

mne Anděl Boží chyt’, však onen z Pekla

křik’: Nebeský! proč okrádáš mne stále?

Pro slzičku, která mu jednou tekla,

část věčnou jeho bereš; s tělem jeho

zas jinak zatočí má vláda vzteklá.

Víš, vlhká pára tvaru rozdílného

že hromadí se, vodou pak se stává,

jak sestoupí do vzduchu studeného:

Tu vůle zlá, jež zlo vždy napřed ždává,

při poznání svém páru s bouří vzňala,

tou silou, kterou příroda jí dává.

Po zhaslém dnu nad Pratomagno stkala

mhy závoj až ku nejvyššímu svahu

a mračen spoustu nad ním rozepjala.

A padal déšť, a do příkopu splýval,

že těžký vzduch si vodou našel dráhu,

jej země nevsávala, bystřin snahu

Pak následoval, v divém běhu vlíval

se v hlavní proud a v běhu lítém nedal

se ničím zadržeti jeho příval.

Mé chladné tělo ve svém ústí shledal

pak Archiano, hnal je v Arno dále,

až kříž, v který jsem paže svoje zvedal,

Když smrti boj mne zastih’ nenadále,

strh’ s ňader mých, kol břehu vlek’, k dnu stáhnul,

mne pokryv blátem pochoval v svém kale.“ —

„— Až navrátíš se zpět, po němž jsem prahnul,

až najdeš klid po svojí dlouhé pouti,“

— za drahým třetí duch se ke mně nahnul —

„Že Pia já jsem, hleď si vzpomenouti,

jsem Sienská, Maremmou usmrcena:

ten ví to, jenž chtěl zas mým mužem slouti,

A prsten dav mi řekl: Buď má žena!“

Zpěv šestý

Od zary společnost když vstane, s žlučí

kdo prohrál zbude, vrhy vše opáčí

a mrzutý se lépe hráti učí.

Však za vítězem každý druhý kráčí,

ten napřed jde, ten ze zadu jej chytí,

ten se strany se o vzpomínku tlačí.

On sem i tam poslouchá, dál se řítí;

ten, komu ruka dá, jej nechá v klidu,

tak tlačenice chytře můž’ se zbýti.

Já takto byl jsem v hustém tomto lidu,

sem tam se obraceje v tváře sklonu,

tu slibuje, jsem opustil jich bídu.

Tu Aretinský, jenž se dočkal skonu

v divého Tacca pážích, a tam jiný,

jenž utopil se při divokém honu.

Tu ruce natahuje mezi stíny

lkal Novello a z Pisy ten, jímž v půtku

svých citů Marzucco byl přehrdinný.

Zřím Orsa hraběte, pak duši v smutku,

již závist prý a podvod vzaly z těla,

jak říkala, ne břímě hříšných skutků:

Mním Petra z Broccie. Zde by pozor měla

dát paní z Brabantu, když ještě živa,

by v horším stádu jednou neprodlela.

Jak volný byl jsem těchto všech, jichž chtivá

řeč prosila, by prosil jiný za ně,

by nebesa jim byla milostivá.

„Ó světlo mé“, já začal odhodlaně,

„v tvém díle zřejmo jest, že modlitbami

se obměkčiti nedá víc soud Páně.

A přec ti o tom vedli hovor s námi,

rci, marnou jest jich naděj? či tvá slova

jsou nepojata mými myšlénkami?“ —

On: „Věř, má báseň zřejmý smysl chová

a jejich naděj není liché zdání,

když zdravě uvážíš, co děl jsem znova.

Hrot soudu tímto v dol se neuklání,

neb nahradí žár lásky v malé době,

co pykat má zde dlouhé prodlévání.

Kde větu onu děl jsem, temnou tobě,

tam k Bohu modlitbou se nedoletlo,

jí uleviti nedalo se zlobě.

Však nedej, by tě břímě pochyb hnětlo,

než k oné dojdeš, která mezi tmavým

tvým rozumem a pravdou dá ti světlo.

Zda chápeš, nevím: Beatrici pravím,

ty uzříš ji na výši této hory

hleď, jak se s hory hrnou stínů sbory.“ —

— „Ó drahý vůdce dál! co vše mi spory;

již mdlobou necítím jak dřív, pojď dále,

stát šťastnou s lásky obličejem smavým.“ —

„Jak stačí den, my půjdem neustále,“

on odpověděl, „a jak vydržíme,

leč jinak všecko jest, než myslíš. V mále

To slunce, které za tím svahem dříme,

své šípy neláme již na tvém těle,

ty uzříš zas je, než tam dostoupíme.

Však viz tu duši, sedí osaměle

tak jediná a obrací k nám oči,

ta nejbližší nám cestu poví.“ — Směle

Ó duše lombardská, pouť naše kročí,

jak bez hnutí ty stála’s pohrdlivá,

jak vážně, klidně oko tvé se točí!

Nic neřekla ta duše zádumčivá,

jít nechala nás, stále na nás zřela,

jak ležící lev, jenž se v dálku dívá.

Šel Virgil k ní a jeho slova zněla,

by cestu nejkratší nám ukázala,

leč k jeho prosbě sotva slova děla,

Na naši vlast a stav se vyptávala.

— „Mantova“… začal sladký vůdce milý,

a duše, která v zadumání stála,

Již s místa vstává, již se k němu chýlí.

— „Jsem, Mantovanský, Sordello“ dí v pýše,

„tvé země syn“ — a objali se chvíli.

Ó služko Italie, bolů chýše,

bez vůdce lodi, kterou bouře zmítá,

ne krajin paní, sprostý hampejs spíše!

Ta duše šlechetná tak byla hbitá

jen pro sladký zvuk rodné země svojí,

že tady s plesem krajana si vítá!

Však v tobě není, kdo by nestál v boji,

a jeden druhého zde záštím hněte,

ač jedna zeď a jeden val je pojí.

Ty, bídná, moří svých viz břehy kleté,

je prohlédni, pak popatř v ňadra svoje,

zda někomu jen v tobě pokoj kvete!

Co platno, že v tvé Justinian boje

tak uzdu spravil, když jest prázdné sedlo,

bez toho menší věru hanba tvoje!

Ó lide, kdyby v žití to tě vedlo,

že zbožný Caesaru máš nechat vládu,

jak Bůh to káže! Pohleď, jak se zvedlo,

Jak opět řádí vztekle do úpadu

to zvíře, hlody ostruh jak necítí,

co ty jsi jezdcem! Takou pácháš zrádu,

Ty, Albrechte, že moh’ jsi opustiti

tak divoké, je nechat svému vzdoru,

co v sedlo skočiv pánem jsi měl býti!

Soud přísný nechať spadne s hvězdných sborů

na tvoji krev, soud hrozný, neslýchaný,

by nástupce tvůj měl se na pozoru:

Neb ty jak otec lakotou byls hnaný,

vy doma patřili jste cituprázní,

sad císařství jak pustne bez ochrany.

Viz, Montecchi a Cappelletti v strázni,

jak Monaldi a Filippeschi žijí,

ti v truchlivosti a ti opět v bázni.

Přijď, ukrutný, viz v poddanství jak nyjí

tví šlechtici, zlo zapuď, jež je svírá,

v jakou se bezpeč Santafiorští kryjí!

Přijď, viz tvůj Řím jak pláče, vdova sirá,

jak ve dne v noci křičet neustává:

Můj Caesare, kde jsi? hlas její zmírá.

Přijď uzřít, jaká láska zde jest dravá,

a nepohne-li tebou soucit živý,

přijď rdíť se, jaká pověsť tvá i sláva!

Ó smím-li, Joviši ty milostivý,

jenž pro nás křižován jsi byl, se ptáti,

zda jinam hledí zrak tvůj spravedlivý?

Či v propasti svých úradků snad zráti

nám takto necháváš cos na obranu,

jež nedáno nám zcela pojímati?

Ni jedno město není bez tyranů,

a v Marcella se každý sedlák mění,

jak přijde tam a tvořit začne stranu.

Ta odchylka ku tvému spokojení

můž’, Florencie, být, tě netýká se,

dík lidu, jenž jest moudrý v uvážení.

Máť mnohý spravedlnost v srdci, zase

však příliš rychle spustit luk se zdráhá:

tvůj lid však stále má ji ve svém hlase.

Veřejný úřad mnohý vzíti váhá,

však tvůj lid odpovídá bez volání

a křičí: Úřad, po něm jen má snaha!

Máš příčinu se dáti do plesání,

mír, věhlas, bohatství vždyť v tobě vzplály.

Výsledek svědčí, pravdou že mé zdání.

Atheny, Sparta, zákony jež daly

a druhdy slavné byly svojím mravem,

co ty, ve dobru sotva dokázaly.

Neb zchytralým tak hradíš sebe právem,

že nevíš v polovici listopadu,

co v říjnu stkala’s ve rozmaru hravém.

Jak často, vzpomínáš-li, svojich řádů

a peněz, mravů, úřadů a zvyků

a rádců svojich proměnila’s radu!

A dobře vzpomínáš-li v tomto mžiku

a rozumně, tu jsi jak chorý, paní,

jenž nevydrží v loži beze vzlyku,

a zmítaje se bolestí se brání.

Zpěv sedmý

Když veselý a ctný ten pozdrav sladký

se opakoval tři- a čtyřikráte,

děl Sordel: „Kdo vy jste?“ a ustoup’ zpátky.

„Než slávy Boha hodné duše svaté

se cestou k této hoře obrátily,

mne Oktavian pohřbil, již mne znáte.

Jsem Virgil, jenž po nebi proto kvílí,

že víry neměl jsem, ne pro zlo jiné.“ —

Tak odpověděl jemu vůdce milý.

Jak ten, kterému z nenadání kyne

věc, jíž se diví, věří, váhá zase,

teď „Jest“ ted „není“ s retů jemu splyne:

Tak Sordel byl, v sklopené oka řase

cit pokory plál, hned se vrátil k němu,

jej objal tam, kde v úctě objímá se.

„Ó slavo Latia, děl, kterým k všemu

se vhodnou zjevila řeč naše býti,

ó věčná chloubo ty rodišti mému:

Čí milostí neb zásluhou tě zříti

smím? Rač mi (hoden-li jsem naslouchati),

jdeš z pekla, z které sluje, povědíti?“ —

„Já všemi knihy říše žalné bráti

se musil,“ pravil, „nebe mne sem vedlo,

jím přicházím, jím zříš mne tady státi.

Ne pro skutky, leč pro jich opak zbledlo

mi ono Slunce, po němž ty mřeš touhou,

za nímž se pozdě poznání mé zvedlo.

Je místo dole bolestné tmou pouhou,

ne mučením, tam nezní utrpení,

ne křik, jen vzdech tam slyšet nocí dlouhou.

Tam s nevinnými dětmi v odsouzení

dlím, s těmi dětmi, jež zub smrti schvátil,

než dostalo se jim křtu očištění,

A s každým, který v žití neošatil

se třemi ctnostmi božskými, hřích mina,

jinými všemi sebe obohatil.

Leč můžeš-li a víš-li, z toho klína

skal která cesta vede nejrychleji

tam, pravý Očistec kde započíná?“ —

On: „— Cesta zde jest volná, bez veřejí,

smím chodit kol i výš kam zrak se dívá;

jak mohu, půjdu, kam tvé nohy spějí.

Leč viz, kterak již den se připozdívá,

a vystupovat nelze v noční době;

na dobrý nocleh pomýšlet nám zbývá.

Zde na pravo jsou duše v skalní kobě:

tam, chceš-li, k nim tě dovedu a tuším,

je poznati, že bude milo tobě.“ —

„Jak,“ Virgil děl, „dopřáno není duším

jít v noci výš? zda jiný v tom jim brání,

či nestačí jich síla stezkám tužším?“ —

A dobrý Sordel prst svůj k zemi sklání

řka: „Ani přes tu rýhu dál se bráti,

věř, nemůžeš, když slunce v zapadání:

Ne, jiná snad že moc by bránila ti,

jít výš, než to jen právě, že jdeš v šeru,

čímž vůli tvoji brzy mdloba schvátí.

Ty ovšem v jiném moh’ bys jíti směru

a kolem bloudě obcházet svah tmavý,

co zatím slunce jinou blaží sferu.“ —

Tu jako udiven můj mistr praví:

„Nuž, veď nás k místu, kde nám radost kyne,

jak pravil jsi, a odpočinek smavý.“ —

A sotva trochu dál se noha šine,

já poznávám, jak vrch se níží stále,

jak na zemi zde ve údolí stinné.

„Tam,“ pravil onen stín, „tam půjdem dále,

kde jako ve zátoku svah ten splývá,

den nový budem v této čekat skále.“ —

Půl v rovině půl ještě v srázu křivá

se stezka do skaliny boku chýlí,

jí více nežli v půli kraj se skrývá.

Nach, zlato, jemné stříbro, úběl bílý,

indické dřevo světlé, bledějasné

i svěží smaragd v rozdrobení chvíli

Od trávy, stromů barvy čarokrásné,

zde ve mžiku by byly přemoženy,

jak před svým větším menší vždycky hasne.

Ne malbou přírody jen vykouzlený

plál tento lesk, však z něho sterých vůní

cos neznámého válo v skal těch stěny.

Ve květinách a v trávě kterak trůní,

jsem duší dav — Salve Regina pěly —

za skalou zhlídl, jak jsem stanul u ní.

„Než sporé slunce klesne v hrob svůj ztmělý,“

děj Mantovánský, v jehož jsem šli sledu,

„z nás nikdo tam se nechtějž octnout smělý.

Zde s výše této lepší ku přehledu

vám jejich posuňky a tváře kynou,

než v hlubině tam dole v jejich středu.

Jenž sedí nejvýš touto nad družinou

a hledí, jakby zanedbal svou práci

a k druhých písni nedruží řeč línou,

Jest císař Rudolf; dřív než dokrvácí,

moh’ ránu Italie mrtvé zhojit,

jež pozdě jiným teď se těžce ztrácí.

Ten druhý, jenž se zdá jej těchou kojit,

vlád’ zemí, Vltava v níž vzniká, hbitě

pak v Labe padá s mořem chtíc se spojit,

Slul Otakar a lepší byl jsa dítě,

než Václav, jeho syn jest s dlouhou bradou,

jenž lenosti a zvůli padá v sítě.

Ten tuponosý toho baví radou,

kterému z tváře dobrota se směje,

květ lilje rval se louče s žití vnadou.

Jen vizte, v hruď se tepe a se chvěje;

a druhý zatím dlaně do otvoru

ve žalném pláči obličej svůj kreje!

To tchán i otec Francie jsou moru,

ten syna život plný hříchů znají

a proto bol, jenž tady rve je v sporu.

Ten, jehož údy silné být se zdají,

se s písní druží k tomu s nosem statným,

ten ctností opásán byl slavný v kraji,

A králem kdyby po něm zůstal zdatným

ten mladík, který zrovna za ním sedí,

ctnost z číše v číš by spěla tokem chvatným;

O dědicech však slovo mé to nedí:

s Jakubem Bedřich vladaři se stkvějí,

co dědictví díl lepší, špatně vědí.

Neb zřídka lidstva snětě vypučejí

v květ rozšafnosti; by byl prošen o ni,

vždy poznovu tak žádá dárce její.

Má slova tak se k Nosatému kloní,

tak dobře jako k Petru, jenž s ním zpívá,

proň s Apulií Provence slzy roní,

Tak horší nad semeno zde květ zbývá,

jak Konstancie se nad Beatrici

a Markétu svým chotěm chlubí chtivá.

Tam krále prostých mravů řeč má líčí:

to Jindřich anglický, jenž sám dlí dále,

již v lepší větve símě jeho klíčí.

A pod nimi nejníže tam na skále

dlí hrabě Vilém a k nim výše zírá,

jimž pro Alexandrie půtku v žale

Monferrat s Canavese slzy stírá.“

Zpěv osmý

Již byla chvíle, steskem domů v dáli

kdy touží plavci, kdy jim srdce svírá

den, sladkým soudruhům kdy s bohem dali;

Jež láskou raní poutníka, když vtírá

se v jeho ucho zvuk dálného zvonu,

jenž zdá se oplakávat den, jenž zmírá.

Sluch přestal všemu naslouchati tónu,

neb duši vstávat zřel jsem v této době,

by umlkli, si přála v ruky sklonu.

I sepjala a zvedla dlaně obě

zrak upírajíc k východu, jak chtěla

by říci Bohu: — „Klid můj pouze v tobě!“ —

Te lucis ante tak oddaně zněla

jí hymna z úst a takým sladkým zvukem,

že zcela duše má se zapomněla.

A všichni, kdo tu s těchto duší plukem,

ti za ní zpívali tu píseň celou,

zrak vzpjavše k hvězdám za svých srdcí tlukem.

Za pravdou, čtenáři, spěj myslí bdělou,

neb tak jest nyní tenký závoj její,

že pronikneš jej snadno duší vřelou.

Já zřel ctné davy ty, jak obracejí

zrak tiše výš jak v čekání, v té chvíli

tak pokorní a bledí v obličeji.

A zřel jsem, shůry jak se na zem chýlí

dva andělové s meči plamennými,

jež bez hrotů a otupeny byly

A s listy v jaře právě rozvitými

šat jejich barvu měl i jejich křídla

a šat se chvěl, v zad spěl, kdy třásli jimi.

Nad námi jednoho má duše zhlídla,

co druhý slétl ku druhému kraji,

že v středu byla toho lidu sídla.

Jich plavé hlavy ještě rozeznají

mé oči, ale v tvářích tak se matou,

jak síly přesilám, když podléhají.

„— Jdou z lůna Marie sem stráží svatou,“

děl Sordel, „stříci dol ten mečů ranou

před blížící se zmijí jedovatou.“ —

Já, nevěda, kterou by přišla stranou,

jsem obrátil se a pak v strnulosti

jsem tisk’ se družných plecí pod ochranou

A Sordel: „Spějme zatím v dol, jenž hostí

ty velké stíny, do řeči se dáti

a uvidět vás, potěší je dosti.“ —

Tři kroky sotva moh’ jsem v dál se bráti,

a byl jsem tam; jeden se na mne díval

a tvářil se tak, jak by chtěl mne znáti.

Již byla chvíle, v které vzduch se stmíval,

však ne tak, že by to, co mezi mými

a jeho zraky jevilo se, skrýval.

On ke mně spěl, já k němu kroky svými.

„Ctný soudce Nino, nevíš, jak mne blaží,

že nebyls mezi duchy prokletými!

Jak možno uvítat jej, duch se snaží;

on ptal se: „Rci, jak dlouho, co jsi přistál

vod spoustou hory této u zápraží?“ —

„Ó smutným dolem, kde jsem nářků vystál,

jsem ráno přistál a jsem v prvním žití,

ač cestou vždy jsem k druhému se chystal.“ —

Mou odpověď jak uslyšeli zníti,

hned Sordel a ten druhý ustoupili

jak lid, jejž náhlé udivení chytí.

Tu jeden hned se ku Virgilu chýlí,

k jinému druhý, jenž tam seděl, s křikem:

„Viz, Konrade, co učinil Bůh milý!“ —

A ke mně: „Tím tě zapřísahám díkem,

jejž tomu dlužen jsi, který tak tají

své první proč, že ztrácíš tam brod mžikem,

Až za tou vodou octneš se vtom kraji,

rci Giovaně mé, aby za mne lkala

tam, nevinní kde milost nalézají.

Že matka její by mne milovala,

já nevěřím, co stužky sňala bílé,

čas přijde, by je bídná nazpět ždála.

Lzeť poznat na ní nejlíp, krátké chvíle

jak v ženě lásky plamen žárem hoří,

když zrak neb hmat jej neudrží v síle.

Tak pěkně kdys ji v hrobku neponoří

ta zmije, Milánské jež vodí k boji,

jak kohout z Gallury.“ Již nehovoří,

Však v tváři jemu zřejmě vryto stojí

to vážné rozhorlení lásky pravé,

jež srdce hřeje, s mírou však se pojí.

Můj zrak pln touhy zřel pak v nebe tmavé,

tam kde se hvězdy nejlíněji točí

jak nejblíž osy kolo. Pronikavé

Proč tam jen, synu, upíráš své oči?

děl Mistr, já: Tři hvězdy vidím, celý

pól jimi kolem plá, co zrak jen zočí.

A ke mně on: Čtyř hvězd těch čaroskvělý

kruh dole jest, který jsi viděl z rána,

a tyto tam jsou, kde dřív ony dlely.

V tom Sordelo táh’ k sobě mého pána

řka: Ejhle, nepřítel náš, již je tady!

a prstem ukazoval, kde ta strana.

Kde malý tento dol byl bez ohrady,

tam ležel had a byl to tuším jistě,

jenž Evě podal jabko hořké vnady.

Lez’ pruhem travou, květy v tomto místě,

teď hlavou sem tam kroutil, teď po hřbetu

se lízal jak zvěř, když se myje čistě.

Já nezřel, proto těžko říci retu,

jak ve výši se rajští supi vzpjali,

však viděl jsem je kroužit v hbitém letu.

Jak ucítil had, že vzduch roztínali

zeleným křídlem, prch’ a v stejném kynu

svých křídel andělé se nazpět brali.

Stín, jenž se přibližoval k soudci Ninu,

když volal jej, po celý útok stále

se na mne díval v řadě těchto stínů.

— „Když světlo nebes, jež tě vede dále,

má tolik oleje ve vůli tvojí,

co třeba dospět k této květné skále,“

Tak začal, „z Valdiniagra, země mojí,

neb ze sousedství zvěsti spolehlivé

když máš, mluv, ať se moje touha zkojí!

Já Konrad Malaspina slul jsem dříve,

já nejsem děd, však z jeho rodu, v lásce,

jež zde se tříbí, k svým jsem planul živé.“ —

„Já nebyl u vás,“ dím té ku otázce,

„však po Evropě, kde jen přebývá se,

kdo sluchu nedal by té o vás zkazce?

Ta pověst, jež váš dům ctí v každém čase,

jest k chvále pánům a jest k chvále kraji,

kdo nebyl tam, ji v sterém slyší hlase.

A přisahám, jak dál se ubírají

mé kroky, rod váš zachoval tu slávu,

dle meče i dle váčku jen ho znají.

Mrav s přírodou v tom chovají ho právu,

že ctný jde přímo, cestu hříchu mina,

byť zkažený svět zlou poslouchal hlavu.“ —

On: „Nyní jdi, věř, slunce, jež zhasíná,

si sedmkráte v loži nepohoví,

jež nohami teď Beran obepíná,

A mínění tvé přívětivé znovy,

věř, ostřejšími hřeby v prostřed hlavy

ti bude vbito nežli jiných slovy,

Běh soudu světem když se nezastaví!“ —

Zpěv devátý

Již souložnice Titona starého

po obzoru své bledé lila plání,

prchajíc z loktů sladkých druha svého:

Hvězd drahokamy měla kolem skrání

ve podobě chladného toho tvora,

jenž ohonem svým jedovatým raní:

A kroky dva již, jimiž kráčí shora,

noc učinila k místu, kde jsme stáli,

třetího k letu chvíle byla sporá,

Když já, syn Adamův, již rozespalý,

snem zmožen sklonil jsem se k oné trávě,

kde čtyři ti a já jsme rozmlouvali.

V tě chvíli, když začíná usedavě

lkát jitra na počátku vlaštovice,

na první žal svůj vzpomínajíc právě,

Kdy duše prosta těla víc i více

v sny věštné obrací své zřítelnice:

a méně svými myšlénkami jata

V snu orla zřel jsem, křídla svoje zlatá

po nebi táh’, je v dálku rozpínaje,

mně zdálo se, že slétnout již již chvátá:

Já mail, že v ony přenešen jsem kraje,

kde Ganymed jat opustil kraj milý

a k bohům uveden byl, jak dí báje.

U sebe mnil jsem: tento sem se chýlí

jen zvykem svým, on snad by svými spáry

vzít kořist zhrdal odjinud. Pak chvíli

Let jeho kruhovité dělal čáry

a děsný jako blesk pak střelil dolů

a unesl mne až do výše v žáry.

Mně zdálo se, že my hoříme spolu,

tak domnělá mne ohně síla pálí,

že sen můj stržen byl tom ve plápolu.

Jak Achilles se otřás’ rozespalý

a rozhlížel se kol pln nepokoje

nemoha pojmout obrat nenadálý,

Od Chirona když matka v lokty svoje

spícího vzala, do Skyru s ním spěla,

zkad pozděj řecké odvedly ho voje:

Já zachvěl se, až záclona snů sjela

mi s obličeje, bledý stál jsem v hoři

jak ten, jenž v hrůze led má místo těla.

Víc než dvě hodiny již slunce hoří,

a u mne jedině má těcha stojí,

a zrak můj sirý obrací se k moři.

„Ó neboj se! Kéž jistota tě zkojí!“

můj pravil Pán, „zde jsme a v tomto čase

ty nepotlač, spíš seber sílu svoji!

Jsme u Očistce“ — a já trnul v žase —

„zde stěna skalní, jež ho obepíná,

a viz tam vchod, kde rozdělena zdá se.

V tom svítání, jemuž den vstává z klína,

kdy tvoje duše v onom luhu spala

na květinách, kde ona místa stinná,

Tam krásná paní náhle u mne stála:

„Jsem Lucie, spícího vzít si přeji,

abych mu cestou jeho pomáhala.

Tam zůstal Sordel s druhy, v kvapném reji

tě unesla, a když den zaplál jasný,

pak přišla sem a já po stopě její.

Zde složila tě, však zrak její krásný

dřív okázal mi vchod, jenž otevřený;

pak zmizela a s ní i tvůj sen šťastný.“ —

Jak ten, jenž pochyby jest vyproštěný

a jemuž bázeň v jistotu se tiší,

když pravdy poklad byl mu objevený,

Já změnil se; že bez obavy dýši,

když zřel můj vůdce, k další hnul se pouti

po obvodu skal, já spěl za ním k výši.

Ó čtenáři zříš, k jaké výši pnouti

se snažím látku svou, nech podivení,

cíl větším uměním chci dosáhnouti!

My přišli tam již v tichém zamyšlení,

kde mnil jsem, že jsme dříve otvor zhledli

jak trhlinu v zdi; k mému překvapení

Tam byla brána, k ní tři stupně vedly,

a každý barvy jiné, tam též vrátný

bez hnutí byl; mé oči výš se zvedly,

Jak víc a víc jsem otvíral zrak matný

On seděl nejvýš, střeže tyto prahy;

však jeho tvář snést, tak jsem nebyl statný.

Ve pravici své třímal on meč nahý,

zkad sršely tak blesky, že výš k schodu

zrak upřít byly marné moje snahy.

— „Kdo jste? Co chcete? Jakém ve průvodu

sem přicházíte,“ začal mluvit, „jděte,

ať stoupání sem nevrhne vás v škodu!“ —

„Nám paní s nebe řekla, jenom jděte,“

— můj mistr začal — „ona, ve všem znalá,

též řekla: Tady bránu naleznete!

— „Ó kéž by dál vám svoji milost přála,“

děl vlídný vrátník, „nuže pojďte směle

ku stupňům, jimiž zdobena ta skála.“ —

I šli jsme; ze mramoru přeuměle

byl broušen bílý první stupeň, hladký,

že jak v zrcadle tam jsem zřel se cele.

A druhý jako purpur tmavý, z látky

byl drsné, vypálené ohně žárem

a puklý na délku i na příč zpátky.

A třetí nad něj svým vyčníval tvarem,

ten z porfyru tak rudého se skládal,

jak z žíly krev, když prudkým tryskne varem.

Sem Anděl Boha obě křídla svá dal

i nohy obě, sed’ výš na zápraží,

že z diamantu toto, já jsem hádal.

Po stupních těch mne, jehož duše baží

po poznání, táh’ vůdce, řka: „Teď v prachu

pros, aby zámek otevřel ti paží.“ —

Ku svatým nohám vrhl jsem se v strachu,

by otevřelo, milosrdí vzýval,

se třikrát v hruď bil na tom stupni z nachu.

P sedm on mi na to v čelo vrýval,

svým ostrým mečem, řka: „Hleď, abys rány,

až vnitř se octneš, pozvolna si smýval!“ —

A popel neb prach země vykopaný

by stejné barvy byl snad s jeho šatem;

dva klíče z něho vytáh’ u té brány.

Z nich jeden stříbrem plál a druhý zlatem,

dřív bílým a pak žlutým otevíral,

jak přál jsem si v svém srdci touhou vzňatém.

„Byť jeden klíč se otevření vzpíral

se nechtěje hned v díře otáčeti,

tu neotevřeš, byť’s vší sílu sbíral.

Je dražší zlatý, však víc přemýšleti

u stříbrného dlužno snahou větší,

neb on to jest, jenž uzel rozváže ti.

Od Petra mám je“ — pokračoval v řeči —

„spíš zmýliti se smím ve otvírání

než v opaku, lid v lítosti když klečí.“ —

Pak svaté dvéře otevřel svou dlaní

řka: „Vstupte! ale pamatujte sobě,

že musí zpět, čí zrak se nazpět sklání.“ —

A na stěžejích rázem hned v tě době

vrat křídla svatá se již rozletěla,

jež mocná z kovu zvučného jsou obě.

Silnějším zvukem, věz, tak neskřípěla

kdys Tarpeja, když Metella jí vzali,

od kteréž doby sírá, prázdná dlela.

Prvnímu zvuku ihned naslouchaly

mé uši; Te Deum laudamus pěly

tam hlasy, v kterých sladké tóny lkaly.

A taký dojem ze zvuků, jež zněly,

já tenkrát měl, jaký nás často jíme,

jak varhany by píseň provázely,

hned slova slyšíme, hned neslyšíme.

Zpěv desátý

Za prahem brány, které neužívá

tak, jak by měla, láska převrácená

tím, křivou cestu za pravou že mívá,

Jsme stáli; slyšel jsem, jak zase sténá

v svých veřejích, k ní kdybych zrak obrátil,

čím chyba ta být mohla omluvena?

Náš krok se ve trhlinu skalnou tratil,

která hned sem, hned tam se zatáčela

jak vlny vzruch a sklon, již příboj schvátil.

— „Zde trochu umění by užít měla

tvá duše,“ — mistr začal — „podle skály,

jak couvá, noha tvá by dále spěla.“ —

Tím pozorné se naše kroky staly

tak, luny tmavý kruh, by odpočinul,

že v lože kles’, než jsme se vymotali

Z té tísně. Jakmile nám východ kynul

a my zas volni stáli na prostoru,

kde hory svah couv’ zpátky a tam splynul,

Já unavený, ale oba v sporu,

kde cesta teď, neb noha v stepi stojí,

jež pustější cest v poušti bez obzoru.

Od břehu svého, s prázdnem kde se pojí,

až k strmé, stoupající patě stěny

by dostačila výška těla trojí.

Kam otočil se zrak náš okřídlený,

ať kde je strana levá nebo pravá,

zdí věnec stejně kol byl utvořený.

Po něm se naše chůze namáhavá

nesnula ještě, když jsem zřel, ta stěna,

jež ku stoupání možnost nepodává.

Že v mramoru kol byla ozdobena

tak bohatě, že ne Polyklet pouze,

leč příroda by byla zahanbena;

Ten anděl, jímž se lidstva pláč a nouze

v mír věky vytoužený proměnily,

po kletbě ráj že volný lidské touze,

Tu před námi stál vtesán v mramor bílý,

jak živ s posuňkem svojí tváře smavé,

že obraz není mlčící, nás mýlí.

Tu přísahal bys, právě říká Ave!

neb ona také byla na obraze,

jež otočila klíče k lásce pravé,

A vytesáno měla v každém taze

tak zjevně slovo: Ej, já dívka Páně!

jak obraz z vosku. — „Ne jen v jedné dráze

Má těkat oko a zde dlíti maně!“

děl mistr sladký, — tam kde srdce tluče,

on starostlivě ved’ mne po své straně. —

I obrátil jsem obličej svůj ruče

a na té straně zřel za svatou Pannou

tím směrem, kde ty stanul jsi, můj vůdče,

Událost jinou v mramor vytesanou;

i obešel jsem tebe a blíž kročil,

by očím byla zjevná každou stranou.

Tam s býky vůz jsem vytesaný zočil

a na něm archu svatou, před níž v žase

pad’, nevolán kdo na pomoc jí skočil.

A před ní zástup velký ubírá se

ve sedmi sborech; jeden smysl hádal,

že zpívají; že mlčí, druhý zase.

A kadidla dým jednomu se vkrádal

v čich z obrazu jak přízraku, že málem,

zda „ne“ či „ano“, spor se tady spřádal.

A před archou spěl v tanci okázalém

a v pokoře Žalmista, mému zdání

hned víc, hned méně zdál se býti králem.

S paláce okna naproti se sklání

hle, Michol, jeho žena, a zří na to

ve zraku zármutek a pohrdání.

Já hnul se, neb mé oko bylo jato

zas novým dějem, zříti duch si stýskal,

co za Micholou v mramor vrylo dláto.

Tam římský kníže ve slávě se blýskal,

jenž Řehoře tak dojal velkou ctností

a proto velké vítězství mu získal.

Zvěst o Trajana myslím útrpnosti:

jak vdova ubohá mu uzdu jala

ve horkých slzách, těžké ve starosti;

Kol něho v hustém davu jízda stála,

a zlatých orlů tíseň nad zástupy

se lehkým větrů křídlem houpat zdála.

A ubohá ta rozdělujíc tlupy:

„Pro vraždu syna, děla, slyš mne, pane,

čiň pomstu, slyš, jak srdce moje upí!“ —

„Nuž čekej,“ zdálo se, že s rtů mu kane,

„až navrátím se!“ Ona: „Neklam sebe,“ —

mu pravila jak srdce bolem štvané.

„Což nevrátíš-li se?“ — On: „Pomstí tebe

pak nástupce můj.“ Ona v strasti, v boji:

„Za cizí ctnost ti neodplatí nebe!“

On: „Tož se potěš, nebo sluší svojí

dostáti povinnosti, dál než kročím,

tak spravedlnost chce, k ní se soucit pojí.“ —

Ten, nového nic jehož není očím,

nám viditelný tento hovor stavil,

dřív neznámý, zde novinkou jej zočím.

Co já se pilným prohlížením bavil

těch vzorů pokory, za podívání

jež k vůli Tvůrci stojí, Básník pravil:

„Viz odtamtud, leč volným krokem, sklání

se nový lid k nám, četné jsou to davy,

snad řeknou, výš kde možné vstupování.“ —

Můj zrak, jenž patření byl nedočkavý,

jenž po novinkách dychtil každou chvíli,

se nelenil obrátit dle té zprávy.

Však nechtěl jsem, bys, čtenáři můj milý,

zmdlel při svém dobrém předsevzetí, slyše,

jak Bůh ždá, by zde dluh svůj zaplatili.

Druh muky zde tě neděs, mysli spíše

na následek; byť nejhůř zněl hlas soudu,

nad poslední soud nemůže jít výše.

Já začal: „Mistře, již v tom ženou proudu

se k nám, v mém oku dobře-li se zračí,

se nezdají být lidé lidských oudů.“

On ke mně: „Pod svou mukou takto kráčí

z nich každý skloněn; a mé oči samy

též v sporu byly, kdo se to sem vláčí.

Však upřeně hleď, tamo pod skalami

co blíží se k nám, rozluštit hleď sobě,

zříš, každý že se tepe, tak se zdá mi.“ —

Ó bídní křesťané, ó lidé v mdlobě,

již na zvrácené cesty spoléháte

a zrakem ducha dlíte ve chorobě,

Že bídní červi jsme, což nepoznáte,

z nichž motýl andělský má teprv býti,

jenž nahý vzlétá k spravedlnosti svaté?

Nač nepřestává duch váš pýchou týti?

Vždyť jste jen hmyz, který se v kuklích rojí,

jen červ, který se nemůž’ utvořiti!

Jak často figuru lze zřít, jež stojí,

by strop neb střechu nesla tíží hlavy,

a kolena až k hrudi tlačí svojí,

Že z přeludu bol vzniknout může pravý

v tom, kdo ji vidí; tak, co zrak můj stačí,

já viděl ony blížiti se davy.

Buď víc buď méně skroucen každý kráčí,

dle tíže břemen svých ukláněj líce,

však nejvíc trpělivý s tváří v pláči,

Se zdálo, praví: „Nemohu již více!“

Zpěv jedenáctý

„Ty Otče náš, jenž sídlíš v nebes říši,

ne jimi omezen, leč lásku větší

že chováš k prvním dílům v oné výši,

Tvé moci, jmenu Tvému chvalořečí

ať každý tvor, a, jak se právem sluší,

Tvé sladké vůni modlitbou se vděčí.

Mír tvojí říše v naši přijdiž duši,

jej bez Tebe nestihnem nikdy sami,

ať duch se jak chce po něm pne a kruší.

Jak andělé svou vůli nad hvězdami

Ti obětují pějíce hosanna,

kéž každý činí taktéž mezi námi!

Ať skane dnes nám denní naše manna,

bez které každý v této drsné poušti

jde zpět, čím víc je k chůzi mysl hnána.

A jako každý milerád odpouští

zlo, které trpěl, kéž Tvůj milostivý

zrak odpouštěje zásluhy se spouští!

Ctnost naši vratkou, Bože spravedlivý,

v plen nevydávej prastarému vrahu,

nás jeho zbav, jenž naší zkázy chtivý.

Tu poslední modlitby naši snahu,

ne nám kéž Tvoje milost splnit ráčí,

leč těm, za námi již v tu spějí dráhu.“ —

Tak okolo nás tlum těch stínů kráčí;

zdar nám i sobě ždaje; zvolna táhnul

pod tíží, jak v snu můra když nás tlačí.

Pod balvanem svým každý z nich se nahnul

jda polekán po první římsy kraji,

ze špíny světa očistit se prahnul.

Když tam v modlitbě stále pro nás lkají.

co mohou pro ně činit zde a říci

ti, dobré vůle kořeny již mají?

Jim dlužno pomáhat, by hanobící

zde skvrny smyli, čisti, bez váhání

by vzlétli v kruhy hvězdami se skvící.

— „Se spravedností jestli slitování

z vás brzy břímě snít má, že se bráti

svou perutí vám možno podle přání,

Kde stupně jsou, nám račte ukázati,

jež nejkratší jsou a kde víc jich kyne,

tam méně srázné z nich nás učte znáti.

Neb s tíží masa Adamova šine

sem tento krok svůj, tak že vůle živá

výš stoupati, mu umdlívá a hyne.“ —

Ta slova, která v odpověď nám splývá

na vůdce mého řeč, já slyšel zníti,

však nerozeznal, zkad zní zádumčivá.

Já slyšel: „Na pravo vám dlužno jíti,

po břehu s námi, tam vchod uvidíte,

kde živý člověk může vystoupiti.

Byť balvan nepřekážel ostražité

mé chůzi, krotě hrdost mojí šíje,

že skloněné mám tváře v stínu skryté,

Tu prohled toho bych, jenž dosud žije

však jméno tají, znám-li, ku lítosti

bych hnul jím, nad tím, balvan jak mne kryje.

Byl Latiník jsem, Toska velké ctnosti

syn Viléma Aldobrandeschi, jeho

zda jméno, nevím, paměť vaše hostí.

Mne stará krev a skutky rytířského

slavného rodu v pýše utvrdily,

že nepamětliv matky žití všeho

Jsem každým zlostně zhrdal v každé chvíli,

a umřel na to; Sienští to znají,

i v Campagnaticu ty zvěsti zbyly.

Jsem Humbert; pýcha, z níž se tady kaji,

ne pouze mne, leč všecky moje druhy

i se mnou strhla zhouby ku pokraji.

A proto nesu tento balvan tuhý,

dokud bych zadost Bohu neučinil,

tam zanedbav, zde pykám svoje dluhy.“ —

Tvář skloniv poslouchal jsem, jak se vinil,

a jeden z nich (ne, jenž hovořil právě),

zpod balvanu se pozved’, jenž ho stínil.

Mne uzřel, poznal, volal usedavě

zrak upíraje na mne v omdlévání;

já skrčen s nimi šel jsem namáhavě.

„Tys Oderisi! neklame mne zdání,

čest Agobbia a umění, které

v Paříži sluje illuminování.“ —

Děl: „Bratře! víc se smějí listy steré,

jež Franco Boloňský tam pomaloval,

z cti jeho jméno mé jen částku bere.

Věř, takto bych jej sotva vychvaloval

jsa na živu, neb veliký chtíč slávy

mé srdce celé příliš naplňoval.

Za pýchu tuto trest zde namáhavý

teď snáším, věř, nebyl bych ještě tady,

bych z hříchů k Bohu nezved’ se v čas pravý.

Ó marná slávo nadání! jak všady

ti krátce trvá zeleň na vrcholi,

když hrubý věk se nedomůže vlády!

Mnil Cimabue, malířské že školy

jest hlava, nyní Giotta slaví doba,

a pověst prvního jen zvuk je holý.

A Guldu Guidem vzata vzácná zdoba,

slout mistrem řeči a snad narození

již slavil ten, jenž vyštve z hnízda oba.

Víc nežli větru dech ruch světský není,

hned odtud a hned odjinud zas vane,

a mění jméno, jakmile směr mění.

Až tisíc let do bezdna času skane,

když zemřeš stár, než kdybys zemřel dítě,

jež „hamham“, „činči“ říká, nezůstane

Víc z tvojí slávy, a let proud se řítě

před věčností jest míň než brvy hnutí

před kruhem, jenž se točí nejmíň hbitě.

A přede mnou, jenž tak se k chůzi nutí,

ač slavný dřív byl po Toskaně celé,

v Sieně o něm sotva zašeptnutí,

A pán tam byl, když rozdrcen byl směle

vztek Florentský, jenž pyšný v onom čase

byl právě, nyní jak jest zkrotlý cele.

Jak s barvou trávy s vaší slávou má se,

teď přijde a zas jde, a ten ji zbělí,

jímž z drsné země vyšla v plné kráse.“ —

Já: „Pravda, kterou tvoji rtové děli,

ta pokorou mé mírní nadýmání,

leč kdo jest, o němž’s hovořil čas celý?“ —

„Provenzan Salvani,“ děl bez zdrahání,

„zde pyká, usmyslil si v pyšné hrudi

Sienu získat svému panování.

Co zemřel, touto procházkou se trudí,

neb takou mincí tady těm se platí,

jež marná snaha nad jich obzor pudí.“ —

Já: „Když duch onen, jenž se nechtěl káti

až na nejzazším kraji svého žití,

tam čeká, nemoha sem vstupovati,

(Když prosby nemohly jej vykoupiti),

než mine čas, jak dlouho žil, dej zvěsti,

jak tento volný přístup moh’ sem míti?“ —

— „V své slávě největší žil i v svém štěstí,“

on děl, „když všecken stud potlačiv v sobě

šel, v Sieně si used’ na náměstí,

By pomoh’ příteli, jenž v Karla zlobě

jat úpěl v žaláři, tu podnik’ dílo,

že všecky žíly v něm se chvěly. Tobě

Víc nedím, byť mé rčení temné bylo,

však sousedé tví již se postarají,

by samo všecko se ti vysvětlilo:

Tím skutkem onomu se vyhnul kraji.“

Zpěv dvanáctý

Jak voli, již jdou svorně ve jho spjati,

já s onou duší stíženou šel stále,

jak dopřál sladký mistr s ní se bráti.

Leč jak děl ke mně: „Dál jdi, jí dej „vale“,

ať každý tady s plachtami i vesly

jak může loďku svou sám žene dále!“ —

Mé údy hned se jedním rázem vznesly,

jak třeba k chůzi, myšlénky však moje

tak zůstaly, jak v strnutí by klesly.

Již dál jsem šel s ochotou kroky svoje

za mistrem šina, cítili jsme spolu,

jak lehce jdem bez obtíží a boje,

Když on mi pravil: „Obrať zrak svůj dolů,

by tobě cesta lehčí být se zdála,

kol půdu prohledni zde na vrcholu!

Jak, pamět mrtvých by se zachovala,

na hrobní kameny se často vrývá

jich podoba, jak v žití bývávala,

Čímž často znova slza žalu splývá,

jsouc vylákána ostnem vzpomínání,

jež ostruhou jen zbožným lidem bývá:

Tak uměním, však vyšším, v této pláni

na zemi zřel jsem obrazů řad skvělý,

kam sahala jen cesta touto strání.

Já toho zřel, jak bleskné letěl střely,

a s nebe padal tam na straně jedné,

jenž stvořen vznešenější nad svět celý.

Na druhé oko Briarea zhlédne,

jak nebes šíp jej sklál a opuštěné

na zemi mrtvé jeho tělo ledné;

Palladu s Martem všecky ozbrojené

i Thymbrea, kol otce jak se tlačí,

a gigantů zří údy rozptýlené;

Pak Nimroda, děs v tváři se mu zračí,

u velikého díla svého paty

na lid s ním pyšný v Senaar se mračí.

Ó Niobe! Kým žalem tvůj zrak vzňatý,

jsem zřel, tam v středu dětí u silnice,

kdes dvakrát sedmi dočkala se ztráty!

Ó Saule, smrtí bledé jak tvé líce,

na Gelboe meč vlastní vrazil’s v sebe,

tam rosa s deštěm neskanula více!

Též, pošetilá Arachne, já tebe

půl pavouka již seděti zřel v smutku

na tkanivu, jímž zhubilo tě nebe!

Tvůj, Roboame, nehrozil víc v skutku

zde obraz, ale na voze tys v děsu

zde prchal rychle nečekaje půtku!

Dál obraz jiný zřel jsem v tvrdém tesu,

jak osudný šperk sloužil Alkmaeonem

kdys matce jeho k truchlivému plesu.

Na Sancheriba synové jak shonem

se vrhli v chrámě a jak jimi chycen

a zabit sám se loučil se svým trónem.

I porážku, již Cyrův trůn byl zřícen,

i hanbu, Tomyris když jemu řekla:

Syť krví se, kterou’s byl nenasycen.

Jak Assyrských prchala rota vzteklá,

když zabit Holofernes, zbytky boje,

tam viděl jsem i zbraň i krev, jak tekla.

Já v popelu a v rumu zřel zdi Troje.

Ó Ilion, jak v bídě prosté vlády

tě okázalo zobrazení tvoje!

Ký mistr dláta, štětce tyto řady

těch stínů, rysů tkal, že žasem spilý

i nejjemnější duch by trval tady?

Zde mrtví mrtvi, živí živi byli,

líp neviděl, kdo viděl ty vše činy,

než já, skráň jehož k obrazům se chýlí.

Jen dál se vynášejte plaché stíny,

ó děti Evy, nesklánějte tváře

na stezku, jež jest obraz vaší viny!

Víc naklonila se už Slunce záře,

a obešli jsme čásť té hory větší,

než rozeznal duch jatý v bludu páře;

Když ten, krok jehož všecky bděle předčí:

„Teď vzhůru hlavu vznes. Tak otáleti

již není čas!“ mne oslovoval řečí.

„Viz Anděla, by dostihl nás, letí,

a nového dne šestá služebnice,

z dne služby vrací se mu ve zápětí.

Teď úctou ozdob posuňky a líce,

ať cestu ukázat se zráčí jemu,

den takový, věř, nevrátí se více!“ —

Již zvyk’ jsem jeho varování všemu,

neztrácet času, tak i tenkrát záhy

jsem hotov byl, rozumět pánu svému.

K nám blížil se tvor onen krásný, blahý,

jsa bíle oděn, v jeho obličeji

svit jitřní hvězdy zdál se chvěti vlahý.

Pak náruč svou i křídla, jež se chvějí,

v ráz otevřel řka: „Zde jsou stupně, výše

po těchto lehounce již nohy spějí.

Tak mnohý nejde pozvání to slyše:

Ó lidský rode určen v povzlet čistý,

proč padáš, sotva malý větřík dýše? —“

Kde stupně v skále, těmi ved’ nás místy,

mé čelo jeho křídla ovívala,

a dále pochod sliboval mi jistý.

Jak s pravé strany když se slézá skála

nad obcí, jejíž výtečná jest správa,

nad Rubakontem chrám jest stráže stálá,

Sráz příkrý stupni mírnější se stává,

jež položeny v onom byly čase,

kdy kniha platila a míra pravá.

Tak stěna skalná tady uhýbá se

a příkrá ve kruh sousední se sklání,

leč z obou stran skal dotýkáš se zase.

Tam když jsme došli ve svém vstupování,

Beati pauperes spiritu zpěvy

jsme uslyšeli sladké, k nepopsání.

Než jícny pekla jak se různé jeví,

zde chodby tyto! sem se s písní vchází,

a tamo s nářky, v kterých pláč a hněvy.

Již kráčeli jsme přes ty svaté srázy,

a mnohem lehčí pouť mně tady byla

než v rovině, já kráčel bez nesnází.

„Rci mistře, jakého jha vyprostila

se duše má, že snadno stoupat lze mi,

že pouť mi žádné tíže nečinila?“ —

On: „Na tvém čele když s těmi P všemi

se rozloučíš, tak jak s tím prvním právě,

jež smazáno jest jeho perutěmi:

Pak vůle tvá tvé nohy zmůže hravě,

že nebudou již cesty cítit tíži,

leč rozkoš vstoupajíce namahavě.“

Tu dělal jsem jak ten, který se blíží,

na čele svém, ač neví to, cos maje,

leč na znamení jiných se ohlíží,

To zvědět chce rukou si pomáhaje,

hledá, až najde prstů svojich hmatem,

co jeho zraku byla prázdná báje:

Tak já své ruky prsty rozpjav chvatem

jen písmen šest jsem nalez’ na své skráni

z těch, jež tam klíčník vryl na prahu svatém:

Nač díval se můj vůdce v usmívání.

Zpěv třináctý

Již octli jsme se na vrcholi schodů,

kde podruhé vrch řez má, na té pouti,

jež k očistě jest smrtelníků rodu.

Kol vršku římsu vidíš se tu pnouti,

jde do kola, jak u té první hory,

s tím rozdílem, že dříve zde se kroutí.

Ni stíny tady, ni obrazů sbory;

na břehu cesty jen se kámen bělil,

a jeho lesk byl sinalý a sporý.

„Zde čekat někoho, by s námi sdělil,

kde cesta je,“ — můj Básník rozumoval —

„tu zpozdění té rady já bych želil.“

A upřeně jak slunce pozoroval,

on středem učinil svou stranu pravou,

kol níž čásť těla levou obracoval.

„Ó sladké světlo, v jehož záři smavou

mám důvěru,“ děl, „cestou novou nyní

veď nás, jak slušno, cestou namahavou.

Ty hřeješ svět, tys to, jež světlo činí,

tvůj paprslek má vždy náš vůdce býti,

s tím v spor nejdou-li důvodové jiní.

As míli na zemi co musíš jíti,

my ušli jsme již a to v krátké chvíli,

tím vůle žárem, jenž nám v srdci svítí.

My cítili jsme, letem k nám jak pílí,

— však neviděli jsme jich — sbory duchů,

nás lásky k stolu zval jejich hlas milý.

Kol první letě v křídel lehkém ruchu,

Vinum non habent zřetelným děl hlasem,

dál spěl a znova hlas ten zněl nám v sluchu.

A nežli dozněl v dálce: Orest já jsem,

děl druhý hlas, kol mihl se a v dáli

zas unikal. Já zastavil se žasem.

„Co za hlasy to, Otče, děl jsem, lkaly?“ —

A co jsem ptal se, zazněl tu hlas třetí:

Ty milujte, již zlé vám udělali!

— „Ten kruh zde závist tiskne ve objetí,

— děl mistr můj — tož zde provazy biče

jen z rukou lásky na vinníky letí.

Znít jinak bude uzda na ty chtíče,

a uslyšíš ji, dřív než odpuštění,

jak myslím, před branou dostaneš klíče.

Leč do vzduchu zrak upři v pevném zření

a uzříš davy, jak před námi sedí

dle skály v řadě v smutném seskupení.

Víc nežli před tím místo odpovědi

zrak zostřil jsem a zřel jsem v pláštích stíny,

ti byli všickni jako kámen šedí.

A učiniv krok: Pros za naše viny!

ó Maria! — jsem slyšel — Michaeli!

a Petře! Všickni svatí! volal jiný.

I myslím, člověka svět nemá celý

jejž, kdyby to zřel, co já viděl tady,

by nezachvátil soucitu žal vřelý:

Neb když jsem dostih’ blíže jejich řady,

že posuňky jich moh’ jsem rozeznati,

z mých očí tekly slzí vodopády.

Šat z žíní kol jich údů zřel jsem vláti,

a boky sobě byli ku podpoře

a břeh všem podporou. Tak vídal státi

Jsem slepce, jejichž život jedno hoře,

na místech odpustků, navzájem hlavy

uklánět přes sebe a ve pokoře.

By zbudili spíš soucit, usedavý

jich stenal pláč, však pohled na jich bídu

byl její hlasatel víc naléhavý.

Jak nespomáhá slunce slepých vidu,

tak ani paprsk světla nebeského

nevniknul ke smutnému tomu lidu.

Neb víčka všech švy drátu železného

tak byla sešita, jak ostřížovi

se dělá, klid že není ctností jeho.

Mně zdálo se, že křivdě duch můj hoví,

když vidím je, kol jda, neviděn jimi,

tož k rádci chtěl jsem obrátit se slovy.

Však němými on pohnut zraky mými

děl, na otázku moji nečekaje:

— „Mluv tedy moudře slovy úsečnými!“ —

A podél strmé římsy této kraje,

zkad snadno spadnout lze, jeť bez zábradlí,

šel sladký Virgil můj se ubíraje;

Na druhé straně kolem nás se kradly

ty stíny zbožné, kterým oči dráty

déšť horkých slz na bledé tváře kladly.

— „Již jisti jste, že světla paprsk zlatý“

— já začal — „někdy v oči vaše šlehne,

po kterém jde jen vašich tuch vír svatý;

Kéž milost v pěnu svědomí vám lehne,

ji spláchne tak, že potom čistým tokem

vám do něho proud ducha mocně vběhne;

(Já děkovat vám budu každým krokem)

ó rcete, duše latinská zda s vámi,

(jí k dobru snad) jde se zašitým okem?“ —

— „Ó bratře! mešťankou jest mezi námi

zde každá v městě pravém; snad chceš říci,

zda putovala kdys Vlach krajinami?“ —

Tak pravil stín mi z daleka se tmící,

jenž dál než já byl, proto více k předu

jsem odvážil se nohou badající.

Jak na čekání jeden v stínů středu

tam byl, a ptáš se jak, tož řeknu tobě,

on bradu vzpínal jak zbavený hledu.

— „Ó duchu muky trpící v té době

bys vzlétnouti moh’, zda bys odpověděl,

rci, odkud jsi a zprávu dej o sobě.“ —

„Jsem ze Sieny s všemi, na něž’s hleděl,

zde slzami se čistím z hříchů kalu,

lkám k Bohu, by mně dal se; bys to zvěděl,

Ač Sapia mé jméno, k svému žalu

já moudrá nebyla, a cizí škodě

než svému zdaru spíš jsem přála chválu.

Bys pochopil, že řeč má s pravdou v shodě,

ó slyš, jak jsem se pošetilou stala:

let mojich oblouk skláněl se, když chodě

Po výpravách náš voj, ač hrstka malá,

blíž Colle v boj se srazil s nepřítelem;

já Boha, o to, co i On chtěl, ždála.

Když poražené na útěku smělém

já viděla, jak utíkají v shonu,

ples cítila jsem ve svém srdci celém,

Že drze obrátíc tvář k nebes trónu,

já děla Bohu: Nebojím se tebe!

jak vysmívá se kos, když zima v sklonu.

Leč v stáří s Bohem usmířiti sebe

jsem toužila, však za pokání moje

by trest můj bylo nezmenšilo nebe,

Byť neuzavřel ve modlitby svoje

mne Petr Pettinagno ze soucitu

a z lásky čisté moje rány hoje.

Leč kdo jsi ty, jenž zde po našem bytu

se vyptáváš a dýšeš, vykládaje,

jak soudím, v oka svého volném svitu?“ —

„— I mně zde sešijí kdys víček kraje,“

— já děl — „leč krátce, neb jsem hřešil málo

po jiných v závisti se ohlédaje.

Tím větší duši obávání jalo

před kruhu spodnějšího těžkou mukou,

jho ono cítím, jak mne v pouta jalo.“ —

Stín: „Kdo tě přived’ drahou smutnozvukou

až sem, když hodláš dolů přijít zase?“ —

Já: „Ten, jenž stojí tu a nehne rukou.

Já žiju, jestli tobě, duše, zdá se,

že moh’ bych ještě nohou smrtelníka

ti prospět, mluv a poruč v brzkém čase.“ —

— „Ta novina zde v moje ucho vniká,

to v znamení, jak ty jsi Bohu milý,

pros tedy někdy za mne Slitovníka.

A v Toskanu-li kdys tvůj krok se schýlí,

tu při tom lkám, co největší tvé přání,

u přátelů mne očisť dle vší síly.

Je najdeš mezi marnivci, z nichž shání

po Talamonu každý se a ztratí

víc, Diany než ztratil při kopání,

Však největší zlo admiraly schvátí.“ —

Zpěv čtrnáctý

„Kdo jesti, jenž tam kol hory se točí,

dřív než smrt křídla dala mu v let smělý,

jak chce zavírá neb otvírá oči? —“

— „Nevím, leč vím, že není osamělý,

ty oslov jej, neb stojíš blíže jemu,

mluv, by rty jeho rády v odvet zněly!“ —

Dva duchové tak jeden ke druhému

se kloníce to děli z pravé strany

a pozvedli tvář k obličeji mému.

A jeden pravil: „Duchu upoutaný

v jhu těla ještě, které v nebe spěje,

slyš prosby naše, mluv soucitem hnaný,

Kdo jsi a odkud? Milost, jež ti přeje

sem vstup, nás vrhá v také podivení

jak při věci, jež poprvé se děje.“ —

Já na to děl: „— Toskany středem pění

se říčka, zřídlo má u Falterone,

běh sta mil ten jí dostatečný není.

Své tělo přináším od řeky oné;

kdo jsem, ti říci, řeč byla by marná;

mé jméno ještě v hluku jiných tone.“ —

— „Tvou výpověď když vůle moje žárná,

se snaží proniknout,“ mně první pravil,

„tu zdá se mi o březích mluvíš Arna.“ —

A druhý děl: „Já jsem se pozastavil,

proč jméno oné řeky tak on tají,

jak hrozné věci kdo by rád se zbavil? —“

A tázaný děl: „I mně to jest bájí,

však vím, že dávno mělo zahynouti

to jméno, jež se dává tomu kraji.

Neb alpskými ty hory mohou slouti,

jichž Peloros jest utrženou částí,

že vody mají víc než jiné, v pouti

Té řeky, od vzniku až ku oblasti,

kde moři, co mu nebe vzalo, dává,

kteréž jest řek a proudů pravou vlastí:

Jak nepřítelka všech by byla dravá,

ctnost všady zahánějí jako zmiji,

ať zlý v tom zvyk neb místa hvězda tmavá.

Tak v povaze se mění, a tak tyjí

jak u Circe by kdys bývali v stravě,

kdo na břehu té kleté řeky žijí.

Ta prodírá se nejdřív namáhavě

nečistých prasat stádem, jídlo lidí

jimž nepatří, leč žaludy po právě.

Dál na své pouti štěkavce jen vidí,

ti kousavější jsou, než v moci jejich,

však těmi zhrdá, čumák jinam řídí.

A burácejíc v bujnějších vln rejích

ten kletý příkop zří, jak mění stále

psy v lačné vlky; větších ve peřejích

Pak skal stržemi ve tmách běží dále,

kde najde lišky lstivé, potměšilé,

před nimiž každý v lsti jest děcko malé.

Že ten mne slyší? Právě, to má píle,

snad bude dobře, vzpomene-li sobě,

co pravý duch mi odhalil té chvíle.

Zřím tvého vnuka, který v příští době

v tom kraji lovcem vlků těch se stane

u řeky zlé, a prchnou před ním v mdlobě:

Za živa prodá maso jich, a štvané

jak stará šelma potom všecky zdáví,

čím život mnohých a čest jeho splane.

Pak pokrvácen smutný ten les tmavý

on opustí, jenž tak zpustošen bude,

let tisíc škodu tu že nenapraví.“ —

Jak při proroctví neštěstí, jež bude,

tvář toho, který slyší je, se stmívá,

že, odkud zhouba jde, naslouchá všude;

Tak zřel jsem duši, poslouchání chtivá

jež stála tu, kterak se smutkem kryla,

když slyšela tu píseň, již on zpívá.

Tvář onoho, řeč toho zasmušilá

po jejich jmenech zvědavost mou nítí,

s mou otázkou tož prosba v spolku byla.

— „Ty žádáš a já ochoten mám býti,“

děl duch, jenž nejdřív se mnou mluvil, znovu,

„co skrýváš tak sám, tobě odhaliti?

Leč pro milost, jíž pláš, chci tvému slovu

být povolným a nelakomit řečí,

věz tedy: Guido del Duca se zovu.

Tak závistí jsem zahořel, že něčí

když zrak jsem viděl zanícený plesem,

mé sesinání nemohlo být větší.

Ze setby své tu slámu teď žnu s děsem.

Ó lidstvo, rci, proč s takou horlivostí,

kde nelze druhem býti, srdce nesem?!

Ten Rinier jest, k slávě, věhlasnosti

dům da Calboli přived’, jeho jménu

víc žádný dědic nebyl roven ctností.

Od hor až k Po, a od moře až k Rénu

ty statky, pravdě jež i slasti slouží,

tam nejen jeho vzaty byly kmenu;

Že, kam jen tyto hranice se dlouží,

vše divě bují jedovatým býlím

jež vymýtiti, pozdě mysl touží.

Kde Mainardi je teď s Liciem milým,

kde Guido z Carpigna je s Traversarem?

Ó lidé bastardů, jak pro to kvílím!

Kdy v Bologni vzplá Fabbro v lesku starém,

ve Faenze di Fosco Bernardino,

na slabém stonku prut nestižen zmarem?

Když lkám, Toskánský, buď mi odpuštíno,

mé mysli ožil zas Guido de Prata,

i, jenž s námi žil, d’Azzo Ugolino;

Tignosem s druhy mysl má jest jata;

dům Anastagi, kde dům Traversara?

Je stihla všecky ctných dědiců ztráta.

Ó rytíři, ó paní v květu jara,

ó dvornosti a lásky plesy, žaly!

Teď všady v srdcích pouze zloba hárá.

Ó Brettinoro, proč neprcháš v dáli,

když kmen tvůj prch a lidé na útěku

jsou v strachu, zlými že by též se stali!

Vymírá Bagnacaval k svému vděku,

a Castrocaro s Coniem k své zkáze

zas rodí syny k hanbě svého věku.

Paganů ďas-li pojde, bude blaze,

však nikdy tak, by lidské pomlouvání

s ctným jménem jejich bylo v rovnováze.

Nic, Ugolino z Fantoli, nebrání

tvé slávě, nebo že by tvoje jméno

kdos zatemniti mohl, není zdání.

Však dál jdi, Toskánský, neb moje věno

teď spíše pláč jest nežli hovoření,

tak srdce mé tou řečí zasmušeno.“ —

My věděli, že naše odcházení

ty drahé duše slyšely a pravou

že cestou šli jsme, dlely ve mlčení.

Dál sami drahou šli jsme namáhavou,

když zazněl hlas, jenž v sluch mi šleh’, jak v zraku

blesk šlehá, jenž vzduch dělí ryhou žhavou.

Kdo uzří, zabije mne bez rozpaku!

a znik’ jak hrom, jenž dozní rychlým zvukem

a rychle prchá, jak byl vytrysk’ z mraků.

S tím sotva sluch když spřátelil se hlukem,

zas jiný hlas tak zaburácel v hřmění

jak hrom, jenž zní ráz na ráz divým hukem.

Jsem Aglauros změněná na kamení!

Bych blíže k Básníku se stulil spátky,

ne k předu, zpět jsem učinil krok v chvění.

Vln vzdušných povrch byl již kolem hladký,

on ke mně děl: „Toť tuhá uzda jesti,

jež měla by váš rozum krotit vratký,

Však po vnadidle lapáte a v pěsti

vrah starý udicí vás chytí slepé,

zdar uzda s výstrahou vám nemůž’ nésti,

Vás nebe volá, krásy velkolepé

vám, jak se točí, stále ukazuje,

však zrak váš hledá zem a proto tepe

Vás Ten, jenž liší vše a pozoruje.“ —

Zpěv patnáctý

Jak mnoho ke konci hodiny třetí

od počátku dne sfera cesty dělá,

jež jako dítě žertujíc v kruh letí:

Tak mnoho koule slunce ujít měla

z denního běhu svého podvečerem.

Tam nešpor čas byl a zde půlnoc stmělá.

Zář na nos padá nám, jak dál se berem,

neb tak jsme obešli tu horu celou,

že západním teď kráčeli jsme směrem.

Tu ucítil jsem, kterak září skvělou

víc stižena má byla skráň než dříve,

co přijde, ždál jsem s myslí rozechvělou.

Ku výši obočí hned ruce chtivé,

jsem zved’ a stinidlo si dělal dlaní,

před světlem bych skryl oko nedůtklivé.

Jak od zrcadla neb od vodních plání

se paprsk nazpět v stejnou výši zvedá,

jak odražen byl ve svém dopadání,

A protivný cíl dráze svojí hledá

od kolmice v témž směru dál se chýle,

jak zkušenost nás učí nebo věda:

Tak světlem že jsem raněn této chvíle,

jež přede mnou že odraženo, hádám,

jen v útěk proto zrakem svojím píle.

„— Můj sladký Otče, co to jest?“ hned badám,

„že před tím nemohu svých očí skrýti,

a jež k nám šine se, kam nohu vkládám?“ —

„Ó nediv se, že tebe oslniti

můž’ ještě sluha nebes; posel to je,“

on děl, „jenž zve nás výše vystoupiti.

Již brzy nazírání v jejich roje

ti těžkým nebude, spíš takou slastí,

jak snésti dovedou jen city tvoje!“ —

Již dostihli jsme sluhu rajských vlastí:

— „Sem vstupte!“ — veselém děl ve hovoru,

„sem líp lze nohu nežli jinam klásti.“ —

My vystoupili, a za námi v sboru

Beati sant Misericordes pěli,

a jiní: Plesej z vítězství! Tu horu

Jsme mistr a já slézali a bdělý

já myslil cestou něco získat tady

teď z jeho hovoru, a proto smělý

Jsem k němu obrátil se: „Dej mi rady,

ten z Romagni stín, co chtěl asi říci

o spolku, nemožnosti?“ — „Svojí vady

Zná nejlépe on škodu trestající,

i není divu, když ji nyní kárá,

by aspoň jiným hlas byl varující.

Když touha vaše o věci se stará,

jež spolčením se rozpadají v díly,

měch vašim vzdechům zvedá závist stará.

Leč vaše tužby kdyby obrátily

se láskou hnány k nejvyššímu kruhu,

víc bázně v ňadrech byste necítili.

Čím víc, již naše dí, je tamo druhů,

tím dobra víc má každý jednotlivý

a tím víc lásky plane v onom luhu.“ —

„Svých tužeb skojení jsem více chtivý,“

já pravil, „než kdybych byl mlčel zcela

a větší pochybnost má duše živí.

Jak možná, aby statkem zbohatěla,

jenž rozdělen, čásť majetníků větší,

než kdyby menší v držení jej měla?“ —

On: „Zemské věci že jen stíháš řečí,

tvé myšlénky jen za nimi se honí,

tmou pouhou jen se tobě světlo vděčí.

To nevýslovné dobro, jež taj cloní

tam nahoře, vždy lásce v náruč spěje,

jak paprsk k světlému se tělu kloní.

Co žáru najde v něm, to zas tam leje:

tak láska jak se šíří, v stejné chvíli

též věčné síle její tak se děje.

A čím víc srdcí tam si v náruč pílí,

tím víc tam lásky, tím víc milování,

jak zrcadla zář, tak si lásku sdílí.

Však nemohu-li stišiti tvé plání,

na Beatrici počkej, která zkojí

ti nejen toto, nýbrž každé přání.

Jen hleď, by záhy tam na skráni tvojí,

jak dvě jsou pět ran bylo odklizeno,

jež pouze bolestí se tobě zhojí.

Chtěl říci jsem: Mně zadost učiněno!

V tom octnul jsem se zase v kruhu jiném,

mně zmlknout káže oko udiveno.

Jak vytržený bych byl jedním kynem,

já vidění měl náhle, zjev to blahý,

já mnoho lidí viděl v chrámu stinném,

A žena vešla, měla sladké tahy

a děla hlasem matky v roztoužení:

„Proč učinil jsi to nám, Synu drahý?

Hle, já s tvým otcem žalném ve úpění

jsme hledali tě“ — Jak se zamlčela,

vše, co jsem zřel, se v jiný obraz mění.

Zřím jinou ženu, v obličeji měla

slz krůpěje, jež bolest z očí dere,

když zlost na jiné velká v srdci vřela.

A děla: „Jsi-li vládcem města, které

kdys bohům bylo sporem svojím jmenem,

zkad všechněch věd se řinou zdroje steré,

Jej potrestej, objetí ve plamenném

jenž dceru objal nám, ó Pisistrate!“ —

A pán v svých tahů klidu neproměnném

Jí klidně pravil: „V zatracení klaté

mám toho vrhnout, jenž nás v lásce chová,

co s tím, jenž klne nám, pak dělat máte?“ —

Pak vztekem vzňatý dav jsem viděl znova,

jak jinocha kamenovali divě,

a „Mučte! mučte!“ zněla jejich slova.

On před smrtí, která již valem, chtivě

se blížila, se kloniti zdál k zemi,

leč k nebi obracel své oči snivě.

Ku Pánu prosbami on úpěl všemi

v tom boji, by dal vrahům odpuštění,

se zrakem, před nímž soucit neoněmí.

Když vrátil se můj duch po tomto snění

ke skutečnosti a já chápal zase,

své pravdivé jsem poznal pobloudění.

A vůdce můj, kterému to vše zdá se,

jak ze sna náhle bych se zbudil: „Synu

co děláš a proč vrávoráš?“ děl v žase.

„Mně zdá se, že tak jdeš již přes hodinu,

zrak zastřený a s nohou, jež se mýlí,

jak opilý, neb kdo jde v spánku stínu?“ —

„Poslouchat chceš-li, rád ti, otče milý,

vše sdělím, co se zjevilo mi právě

v tom, nohy mé co bezuzdné tak byly.“ —

A on: „Byť sto škrabošek svojí hlavě

jsi přičinil, přec tvoje nejtajnější

by myšlénky, věř, neušly mé správě.

Co viděl jsi, tvé srdce ukonejši,

by těm se míru vodám otevřelo,

jež z věčného se zdroje řinou skrejší.

Já neptal se jak lid: „Co se ti dělo?“

jenž slepým oken vidí, v světě všemu

když tělo jeho žití odumřelo;

Jen sílu bych vlil dále kroku tvému,

já ptal se; dlužno tak pobádat líné,

by spomohla jich bdělost kroku mdlému.“ —

A drahou naše chůze dál se šine,

a kam jen mohly oči dosáhnouti,

zář západu a jasná vstříc nám kyne.

V tom hustý kouř nás na další stih’ pouti,

a tmavý byl jako noc, kam noha vkročí,

a nemožno mu nikde uniknouti.

Ten zakalil nám čistý vzduch i oči.

Zpěv šestnáctý

Tma pekel a noc světla oloupená,

kdy nebem hvězdná záře nezaplála,

a obloha kdy nejvíc zatažena,

V tak hustý závoj zrak můj sotva jala,

a nepříjemná byla mému citu,

jak dým, v němž krajina zde celá stála,

Zrak otevřít jsem nemoh’ světla svitu;

tož průvodce můj věrný, cesty znalý,

blíž kroče, rámě dal mi ve soucitu.

Jak slepec za svým vůdcem kráčí v dáli,

by nezabloudil, nenarazil čelem

na věci, jež by snadno smrt mu daly:

Tak já jsem kráčel v hustém vzduchu stmělém

za vůdcem, jenž děl: „Měj se na pozoru,

bys nevzdálil se někde v kroku smělém.“ —

Já slyšel hlasy zníti; lkaly v sboru

ku Beránku, jenž všecky viny snímá,

o soucit, mír a zkojení všech sporů.

Ó Agnus dei takto rtoma svýma

počínal každý v písni stejnohlasé,

já zřel, jak všecky svorný souhlas jímá.

„Jsou, mistře, stíny to?“ já ptal se v žase,

a ke mně on: „Tak jesti, kterak hádáš,

a hněvu uzel rozvázat jdou k spáse.

Leč kdo jsi ty, jenž sem v náš kouř se vkrádáš,

máš smělost o nás tak zde rozumovat,

že zdá se, čas že podle kalend spřádáš?“ —

Hlas jeden zněl tak. „Hleď se dotazovat,“

děl mistr, „odpověz mu, ať ti poví,

kde možno po té straně vystupovat.“ —

A já: „Ó tvore, jenž v háv oděn nový

chceš k Tvůrci přijít, jestli půjdeš se mnou,

jen zázrak tady poznáš mými slovy.“ —

„Kam smím,tam půjdu,“ v odpověď dal jemnou,

„sluch, příteli, nás vždycky k sobě pojí,

byť zraku dým byl třeba clonou temnou.“

„Já s těmi svazky,“ začal jsem řeč svoji,

„jež zdere smrt, sem přicházím jda k výši,

já prošel, pekla hrůzy kde se rojí.

A v Boha milosti když takto dýši,

že uzříti smím jeho dvůr tak skvělý,

a způsobem, jenž ode všech se liší,

Mně netaj, kdos byl, než dech smrti smělý

tě zasáh’, rci, jdu dobře ku přechodu,

neb výrok tvůj náš bude vůdce bdělý.“ —

„Já Marco slul jsem z Lombardského rodu,

svět znal jsem a ctnost pěstil nejvíc v žití,

po které mířit nese teď jen škodu.

Jdeš pravou cestou, chceš-li vystoupiti.“

Tak děl a připojil: „Já tebe žádám,

až dojdeš tam, se za mne přimluviti.“ —

A já: „Zde svoji přísahu ti skládám,

že učiním, co chceš, leč pochybností,

než rozluští se tady, v mdlobu padám.

Dřív prostá, nyní tvojí výmluvností

jest dvojí, neb mi zřejmý důkaz dává,

že všechno, co jsem slyšel, pravdu hostí.

Svět ctnosti zbaven, jak zní tvoje zpráva,

jest na všech stranách pouze zloba lítá,

kam pohledneš jen, bujet neustává.

Leč prosím, kéž z tvé řeči zkázy svítá

mně příčina, ať mohu jiným říci,

ten na vrub nebi ji, ten zemi čítá.“ —

Vzdech hlubý v hlasné „ach“ se stupňující

on vydal a pak na to pravil: „Druhu,

svět slepý jest, ty z něho putující;

Vy žijící pak všecku tíž svých sluhů

jen nebi za hřích kladete, jak spěti

by muselo vše podle jeho kruhu.

Byť bylo tak, svobodné vůle vznětí

by nebylo; pak spravedlivo není,

že dobru ples, kvil zlu jest ve zápětí.

Pohnutku dává ovšem nebe chtění,

leč všemu ne, a bych i pravil všemu,

vám dáno k zlu i dobru osvícení.

A vůle svobodná pak duchu mdlému,

když s nebem první půtky překonala,

se dobře živená vzpře hnutí zlému.

Vás volné síla větší ve jho jala

a lepší příroda, ta ve vás tvoří

tu duši, kterou nebi nepodala.

Když z pravé cesty svět se v bludy noří,

jen vaše hruď je těchto bludů vlastí,

tě poučit, v tom chci tobě být zoří.

Neb z ruky Toho, jenž zří na ni v slasti,

než stvořena jest, jako dítě pravé,

jež laškuje, ať v smíchu nebo v strasti,

Jde lidská duše v prostotě své hravé,

nic nezná, z Tvůrce veselého dlaně

se vrací, kde jí plesy kynou smavé.

Prv malý ples jí stačí, který planě

ji láká dál, jde za ním neustále,

když neřídí ji uzda odhodlaně.

Tím nutnost zákona i nutnost krále,

jenž aspoň pravého by města věže

moh’ rozeznat, je zjevna. Spějme dále!

Jsou zákony, leč pověz, kdo jich střeže?

Ni jeden! Pastýř, který v čele kráčí,

jest jednokopytník, ač žvýká v leže.

Když zástup tedy zří, že vůdce tlačí

se k dobru, jež on sám chce, jím se živí,

víc nežádá, to jemu právě stačí.

Tím jasně poznáváš, že původ živý

všech hříchů spočívá ve správě špatné,

ne v přírodě, již viní soud váš křivý.

Řím, v světě město všeho dobra statné,

kdys mělo dvojí Slunce, světské pouti

i cestě k Bohu stejným světlem platné.

Muselo jedno druhým uhasnouti;

meč k berle pastýřské se nyní pojí,

čímž obé nikam nemůže se hnouti.

Neb jedno druhého se málo bojí,

mně nevěříš-li, ó tu viz jen klasy,

neb símě jméno rostlině dá svojí.

Kde s Adiží Pad teče, dlouhé časy

ctnost kvetla rytířská se statečností,

než Fridrichův svár zved’ tam sporné hlasy:

Teď můž’ tam projít každý bez starostí,

kdo ze studu se pouze tomu brání,

by nesetkal se s dobrých společností.

Tři starci žijí tam jak pokárání

starého času nové době, hosty

by k sobě vzal je Bůh, jest jejich přání.

Currado da Pallazzo ctností skvosty

je Gherardo znám i da Castel, spíše

po francouzsku já řeknu „Lombard prostý“.

Nuž vyznej, římská Církev v svojí pýše

že břímě své i sebe poskvrnila

tvou dvojí vládou v kal padnuvší s výše.“ —

„Tvá ústa, Marco, dobře hovořila,

teď teprv poznávám, proč děti Levi

kdys boží moudrost statků vydědila.

Leč jaký Gherard, ať tvá moudrost zjeví,

zbyl tam jak pomník lidu vyhaslého,

jak výtka v času zdivočelých hněvy?“ —

„Buď zkoušíš mne, neb klameš mne dle všeho,

děl, dobrého Gherarda nechtě znáti,

ač řečí z lidu zdáš se Toskánského.

Já nevím, jiným jménem jak ho zváti,

jen leda podle dcery jeho Gaje;

leč s Bohem! dál mi nelze víc se bráti.

Viz, denní zář jak hustým kouřem hraje

a svítí tamo, k spěchu čas mám krátký,

než Anděl přijde, jenž ty střeží kraje.“ —

Mne slyšet nechtěl a se vrátil zpátky.

Zpěv sedmnáctý

Ó vzpomeň, čtenáři, zda v mlhy roji

kdys octnul jsi se v horách, mhou kdys zíral

ne jinak než jak krtek kůží svojí.

A vlhké mlhy závoj když se sbíral

a zvolna tál a za ním slabou září

se slunce kruh v záhyby jeho vtíral:

Jen slabý obraz tobě mít se zdaří,

jak já jsem viděl tady slunce v dáli,

jež zapadalo právě před mou tváří.

Dle kroků mistrových se moje braly,

já z mraku hroužil do paprsků čelo,

jež v nižších hory krajích umíraly.

Ty obraznosti! kam až zaletělo

tvé křídlo často s vlastní duší naší,

že neslyšíme, byť sta trub kol hřmělo,

Když smyslové ne, rci, kdo tebe plaší?

ty světlem hýbáš se, jež v ráji tvoří

se samo neb se vyšší vůlí snáší.

V mé vidění se nejdřív rysy noří

té bezbožné, jež v ptáka proměněna,

jenž nejraději zpívá; v tomto moři

Má duše byla v sebe uzavřena,

že žádná forma zevnějšího světa

víc nemohla jí býti obsažena.

V mou obraznost v tom jako prška slétá

na kříži člověk pyšný, pohrdavý,

tak umřel též, kol něho lidí četa:

Tož s Estherou Assverus plný slávy

a s nimi Mardocheus, který v činu

i v řeči vždy byl sluha boží pravý.

A obraz ten tak rozplýval se v stínu,

jak zjevil se, jak bublina splask’ zase,

když voda zmizí, v jejímž byla klínu.

V mém vidění pak dívka zjevila se.

„Proč, královno, jsi v hněvu smrt si dala?“

A bolestný pláč kvílel v jejím hlase.

„Bych byla já, tys na smrt pospíchala,

teď Lavinii ztratila’s, já zbyla,

bych nad tvým dřív, než cizím pádem lkala.“ —

Jak zavřené když oči oslnila

zář nová, spánek vyplašen se láme

a škube, nežli zmizí jeho síla:

Tak zjeveni mé zmizelo v tmě samé

před světlem, jež mi šlehlo právě v líce,

tak silné, jaké sotva v žití známe.

Kde jsem, mé oči zřely, pátrajíce,

v tom zazněl hlas k nám: „Tady vstupuje se!“

Po jiném já už neptal jsem se více.

A mocná touha rázem ve mně hne se,

bych toho zřel, jenž mluvil, a tak žárná,

že vyplnění jen jí úkoj nese.

Leč slunce zář jak bije v zrak nám parná,

že jeho obraz tím nám zahaluje,

tak zhasla síla má, zde byla marná.

„Duch nebeský to jest, jenž ukazuje

bez každé prosby cestu naší mdlobě

a v světlo vlastní své se utajuje,

Nám pomáhá, jak každý z nás sám sobě;

kdo nouzi zří a čeká na prošení,

na odmítnutí již se chystá v zlobě.

Nuž za ním obraťme krok bez prodlení

a hleďme stoupat dřív, než tma se schýlí;

pak nešlo by to do dne navrácení.“ —

Tak vůdce děl a my jsme obrátili

své kroky k blízkým schodům bez váhání.

Leč sotva na prvním mé kroky byly,

Já cítil v obličeji náhle vání

slyšel tepot křídel, hlas: Beati,

pacifici, bez hněvu zlého vzplání.

A noci háv již ukryl černošatý

poslední svity slunce, že nad námi

již leckde prokmital hvězd promyk zlatý.

„Ó sílo má, proč mizíš, co tě mámí?“ —

já k sobě děl, ucítiv dál se brodě,

že slábne krok můj těmi končinami.

My na nejvyšším stáli jsme již schodě,

a na konci náš další krok se stavil,

jak na pobřeží když přistanou lodě.

Já chvíli sebe nasloucháním bavil,

zda neuslyším cos z nového kruhu;

pak obrácený ku mistru jsem pravil:

„Ó sladký otče, jaký trest v tom luhu,

kde stojíme, rci, vinníky teď hostí?

ač noha dlí, řeč dál zni k tvému druhu!“ —

— „Ku dobru láska, líná k povinnosti,

se tříbí zde, a zde se zdvihá veslo,

jímž vládlo se kdys špatně v lhostejnosti.

Leč pozornější v řeč mou by se neslo

tvé naslouchání, obrať ducha ke mně,

by dobré símě v tvoji duši kleslo.

Ni Tvůrce ani tvor, — on začal jemně, —

bez lásky nebyl, víš to, synu milý,

ať duševní, ať té, již rodí země.

Ta přirozená láska se nezmýlí,

ta druhá spíš, špatný-li předmět její,

když příliš mnoho má neb málo síly.

Po prvních dobrech pokud snahy spějí,

při druhém dobru, míru má-li pravou,

záliby hříchu se v nás nevzbouzejí.

Leč převrácenou nebo naléhavou,

neb liknavou-li ku dobru se stává,

tvor proti Tvůrci vzdornou jedná hlavou.

Tož chápeš teď, že láska nepřestává

být ve vás zdrojem ctnosti i všech činů,

jichž vykonání trest svůj vyhledává.

Leč od předmětu lásky svojí, synu,

odvrátit nemůž’ láska svoji vlohu,

tím’s jist, že nejdeš v záště vlastní stínu.

Však bytost sotva představit si mohu,

jež bez Tvůrce by, v sobě pouze dlela,

tím nemožna je též zášť proti Bohu!

Tak v dobrý soud-li moje mysl spěla,

vám bližního zlo milovat lze, trojí

pak hlína vaše tady cestu měla:

Když soused klesne, ten se těchou kojí,

že přijde k slávě a tak proto přeje

si jeho pád a proti bratru brojí.

O přízeň, čest, moc, slávu ten se chvěje,

když bližní jeho stoupá, že je ztratí,

i bojí se a zdaru jeho kleje,

A jiný mní, že musí pomstou vzpláti

za příkoří, jež musil vytrpěti,

a nezdar bližního si proto přáti.

Pro tuto Tvoji lásku jest se chvěti

zde dole duším, teď buď poučený

o té, jež zvráceně chce k dobru spěti.

Po dobru jesti každý roztoužený,

byť nejasně je chápal, mír v něm hledá,

je dostihnout je každý rozhorlený.

A vaše láska práci-li si nedá

je zřít a získat, potom po lítosti

trest slušný pro vás v kruhu tom se zvedá.

Jeť jiné dobro nejsouc k blaženosti

a nejsouc štěstím, není dobra ani

plod ani kořen, který dobro hostí:

A láska, po něm když se příliš shání,

v třech kruzích příštích nad námi se pyká,

leč v trojí dělena jak ve pokání,

To zamlčím, ať samo v zrak tvůj vniká.“ —

Zpěv osmnáctý

Když položil cíl svému rozhovoru,

můj mistr vznešený, tu v tklivé přízni

v tvář pohlednul mi, zda v ní není sporu.

Já novou trápen po vědění žízní,

na oko mlčel jsem a pravil v taji:

„Snad nový dotaz byl by jemu trýzní.“ —

Leč pravý otec poznal, že, co ždají

mé myšlénky, to nedím řečí svojí,

mně k řeči chuť dal, jež mé choutky skájí.

Dím: „Zírání ve světla tvého zdroji

tak oživlo, že jasně beze stínu,

co líčil’s mi, přede mnou nyní stojí.

Tož, sladký otče, odpusť svému synu

a vysvětli mi ještě onu lásku,

jež zdrojem dobrých jest i špatných činů.“ —

— „Zrak ducha zbystři!“ děl tu na otázku,

„a pochopíš těch slepců pobloudění,

již dávají si pravých vůdců masku.

Duch stvořen rychle k lásky ukojení

se hnout dá tím, co líbí se mu právě,

jak vzbudí se v něm v činu zalíbení;

Váš pochop věcí skutečných pak v hlavě

si tvoří představy, jež rozvinuje

a ducha k nim pak táhne naléhavě.

A duch když s představami v souzvuk pluje,

to láska jest, a přírody to dílem,

že zálibou vás cele opanuje.

Jak stoupat ku výši jest ohně cílem,

kde nejdél trvá látka jeho celá,

čímž libuje si ve stoupání čilém:

Tak chtěním duše lidská zahořelá,

jež duševní jsouc hnutí, neustává,

až drahý předmět obejmout smí zcela.

Tu poznat můžeš, kterak věru tmavá

těm pravda jest, kteří se domýšlejí,

že každá láska dobrá je i pravá.

Být dobrá, můž’ se zdát vždy látka její,

však nemusí být každý otisk jasný

tím, vosk že dobrý.“ — Díky v obličeji

Dím: „Pozornost má a tvůj výklad krásný

mi lásku odhalily, pochybnosti

však víc v mé duši spor se zvedá hlasný.

Když láska ze zevnějšku k nám se hostí,

když jen tou nohou chodí duch náš cele,

kterou jde cestou, není jeho ctností.“ —

„Co rozum chápe, řeknu tobě směle,“

on ke mně na to, „druhé poví tobě

Beatrice, toť věc je víry vřelé.

Jeť formě substantialní, jež v sobě

od látky různá k ní se připojila,

prazvláštní síla dána v každé době.

Ji poznáváme, jak se chopí díla;

že jest, nám praví její působení,

jak, strom že žije, svědčí zeleň milá.

Tak odkud se v nás bere pochopení

těch prvních pojmů, odkud ona touha

je prvních pudů, lidem známo není.

Jak včela pud dělati med, tož pouhá

ta náklonnost, ta nezaslouží chvály,

a chybí též, kdo hanou se jí rouhá.

By síly druhé na souzvuk s ní hrály,

vám vrozena též síla, jež vám radí,

na prahu svolení ten strážce stálý.

A ona láska, k zlu když ve vás řádí

neb k dobru, toho původ je, ta ruku

vám podá a vás ku zásluze svádí.

Kdo pronikli až tvorstva do souzvuku,

že volnost vrozena je, pochopili;

tož zanechali světu mravouku.

A dejme tomu, z nutnosti že síly

by každá láska žárem ve vás vzplála,

jest vaše moc, žár byste ukrotili.

A volnost vůle to jest, již zde zvala

„ctnou silou“ Bice, pomni na to zase,

snad o tom kdyby do řeči se dala.“ —

V tom luna, která v půlnoc zpozdila se,

nám rozptýlivši hvězdy vzešla celá,

jak v ohni kotel plála v plné kráse.

A proti nebi onou drahou spěla,

kde kouli slunce viděl Říman pláti,

když mezi Sardy, Corsy k pádu sjela;

A ctný ten stín, jímž více vychloubati

se Pietola může nad Mantovu,

mé břímě sňal, jak přestal vykládati.

Já, jenž jsem jeho zřetelnému slovu

sluch popřál ve všem nyní ukojený,

jak spitý snem jsem potácel se znovu.

Leč z mátoh těchto záhy vytržený

jsem lidmi byl, ti za našimi zády

se hnali chvatem na ty skalní stěny.

Jak Aesopa a Ismena když spády

na březích zřely davy v divém shonu,

když chtěly Theby smířit Baccha rády:

Tak tady kroky mnohých milionů

se pletly, jak jsem zřel, všech duší, vůli

jež dobrou a ctnou láskou byly v honu.

A mžikem již své kroky k našim hnuly,

neb rychlým během spěl ten zástup širý;

od prvních dvou jsme s pláčem vyslechnuli:

Chvat Marii hnal do hor plnou víry,

by dobyl Ilerdy, přes Marsilii

let Caesar do Španěl. — „Jenž nezná míry,

V spěch dejme se, láskou, jež brzy míjí,

čas nemrhejme!“ — křičeli tak davem —

„ať snahou dobra milost se rozvíjí!“ —

— „Ó lide, v kterém v ruchu plápolavém

teď horlivost netečnost všecku stírá,

a liknavost, pro niž se káte právem,

Ten žijící zde — nelhu, buď mi víra! —

chce vzhůru jít, jak slunce znova svitne,

nuž rcete, kde se vchod zde otevírá?“ —

S rtů vůdce sotva toto slovo slítne,

dí jeden z duchů: „S námi bez ustání

když půjdete, vstříc otvor hned vám kmitne.

Tak v stálý pochod my jsme touhou hnáni,

že nelze prodlít; odpusť, nedej jména

nezpůsobu našeho počínání.

Ve Veroně já u svatého Zena

byl opat, Rudovous byl dobrým králem,

nad jeho vládou posud Milán stená.

A jednou nohou v hrobě již je málem

ten, který pro ten klášter v pláči vřelém,

že vládnul tam, se bude trápit žalem;

Neb syna svého, jenž jest bídák tělem

a horší duchem a narozen špatně,

tam opatem zval ve zbujnictví smělém.“ —

Zda mluvil dál, neb zmlk’, já nevím, chvatně

se kolem hnal a cesty kus byl dále;

to utkvělo mi v hlavě. Ten, jenž statně

Po boku při všem byl mi neustále,

děl: „Obrať se a viz, jak lenivosti

dvou těchto lání ku špatné jest chvále.“ —

Za všemi křičeli tak v horlivosti:

Lid vymřít musil, který přešel moře,

než Jordán kynul dětem hostinností,

A onen, který nechtěl snášet hoře

až do konce s Anchisa synem, zhynul,

sám beze slávy osud sobě tvoře!

Když jejich pochod v dálku se již šinul,

že nemoh’ jsem víc rozeznati stíny,

myšlénka ve mně vznikla, a z té vinul

Se různých příval, jiný a zas jiný,

až těkal duch můj sem tam ve bloudění,

a s chutí víčka zavřel jsem a líný

Proud myšlení mně zvolna přešel v snění.

Zpěv devatenáctý

V té hodině, kdy nemůže žár denní

jsa Zemí neb Saturnem schlazen, více

chlad luny zahřát a kdy v roztoužení

Ku vzchodu geomanti zírajíce

zří „velké štěstí“ před svítáním pláti,

na cestách, od nichž noc odvrací líce:

Já v snění koktavou zřel ženu státi

a šilhavou, noh křivých, chromých hnátů,

ve tváři bledou, strach se podívati!

Já na ni zřel a jako slunce zlatu

nám nocí ztuhlým vrací se zdroj síly,

tak její jazyk mým pohledem v chvatu

Se rozvázal, i zvedla se za chvíli

a zbarvila tvář znetvořenou v svěží,

jak přát jen můž’ si lásky pohled milý.

A volný jazyk její jak chce běží,

a zpívat začla dojemně a snivě,

že odvrátit sluch doved’ bych jen stěží.

— „Já sladká Sirena jsem,“ pěla tklivě,

„jež plavce v moři širém k sobě láká,

a kdo mne slyší, poslouchá mne chtivě.

Mnou Odyssea cesta křivolaká

se pomátla, blah na vždy se mnou jesti,

kdo upoutat se dá mou písní ptáka.“ —

A neumlkla ještě, k mému štěstí

se rychle panna objevila svatá,

jež onu chtěla zahanbit a splésti.

„Ó Virgile! tak lkala hněvem vzňata,

kdo je ta žena?“ — a on bez prodlení

zrak na tu svatou upřel a blíž chvátá.

A tato druhou chytla, v okamžení

šat strhnouc její břich mi ukázala,

ten smrděl tak, že puch mé přerval snění.

Zrak odvrátil jsem. „Třikrát zavolala

tě ústa má, vstaň!“ Virgil pravil, „kolem

hleď, kde by brána před námi již stála!“

Já zvedl se, den rozléval se dolem

a všemi kruhy této hory svaté;

za sebou slunce, šli jsme dál tím polem.

Já kráčel za ním dumou čelo jaté,

jak myšlénky kdo nésti musí tíži,

své tělo v půl oblouku mostu spjaté.

V tom slyšel jsem: „Zde ku vchodu se blíží

vám kroky!“ hlasem jemným tak a sladkým,

jenž nikdy v žití v sluch se nám nesníží.

A křídlem jako labuť bílým, hladkým,

ten, který mluvil, označoval dráhu

skal tvrdých průsmykem, pak letem krátkým

Vzpjav křídla ovíval nás na tom prahu:

„Jak šťastni jsou, děl, kteří v smutku lkají,

ten smutek podá útěchy jim vláhu!“ —

„Proč zraky tvé se k zemi upírají,

co chceš?“ můj vůdce svážnou začal lící,

jak od Anděla výš jdem po skal kraji.

— „Že nohou kráčím tak se zdráhající,

jest novým viděním, jež ve mně vstává,

že nelze mi se myšlénky naň zříci.“ —

— „Zřel’s onu babu, (on mi v odvet dává),

pro kterou nad námi se slzy roní?

Zřel’s, od ní jak se člověk odpoutává?

Měj dosti! Ať tvá pata v půdu zvoní

a oči tvé se pouze ku vnadidlu,

jež vodí věčný král v sfér kruhu, kloní!“ —

Jak sokol, nejdřív na své spáry k bidlu

jenž dívá se, pak na hlas sokolníka

se vzpne, že tamo láká jej pud k jídlu:

Já učinil a noha má se smýká,

kde rozpoltěná skála průchod přeje,

tak daleko, až její kruh kde vzniká.

Nad pátým kruhem co se krok můj chvěje,

lid na zemi zřím, kterak v pláči leží

a řadou tváře své do země reje.

Lne k dlažbě duše má, vzdech z úst jim běží,

leč hluboký tak, temný, utajený,

že zachytiti sluch jej mohl stěží.

„— Ó národe ty Boha vyvolený,

kterému naděj, spravedlnost krátí

muk tíže, kady skrze skal těch stěny

Výš máme jít?“ — „Když ležením se káti

zde nemusíte a jen chcete k cíli,

tož hleďte vždycky na pravo se bráti.“ —

Na Básníka otázku v krátké chvíli

ta zněla odpověď, já právem hádal,

že jiný smysl řeči jeho kryly.

A zrakem pána svého, než se nadál,

jsem prosil již; hned vlídně on mi kynul

a svolil k tomu, oč jsem vroucně žádal.

Jsa pánem vůle své krok blíž jsem šinul

a nad tím stanul, který rozmlouvaje

svou řečí k sobě pozornost mou vinul.

— „Ó duchu,“ děl jsem, v němž to v slzách zraje,

bez čehož k Bohu návrat možný není,

mně k vůli touhu stiš, jež mocně plaje.

Kdo byl jsi, rci, pak dej mi vysvětlení,

proč zády vzhůru ležíte, snad přání

tam, odkud jdu, ti podám vyplnění?“

On: „Patřiť vzhůru proč nám nebe brání,

ti řeknu, věz však, než tvé skojím žáry,

k nástupci Petra tvoje řeč se sklání.

Jeť mezi Siestri a Chiavari

dol pěkný, jímž se řeka k moři vine,

z kterého titul svůj má rod náš starý.

Já cítil, dřív než druhý měsíc mine,

jak velký plášť je těžký, čistý je-li,

že peřím proti němu břímě jiné.

Ku Pánu pozdě oči moje zřely,

až Pastýřem když pak jsem stal se v Římě,

já poznal, kterak lží jest život celý,

Jak tíží srdce světských věcí břímě;

tu láskou k božským teprve jsem vzplanul,

když oněch světských dostih’ jsem již týmě.

Až dotud v hříchu před Bohem jsem stanul,

a lakotě propadla duše ledná,

jak zříš, trest těžký proto na mne skanul.

Ten trest o lakotě zde nejlíp jedná,

viz duše, jak se tady v bolu chvějí,

věř, muka žádná zde tak není bědná.

Když oči v životě se nevznášejí,

ku světským jsouce statkům obráceny,

zde spravedností v zem se uklánějí.

Jak lakotou v nás byly udušeny

vše pudy k dobru a tím dobré činy,

zde spravednost nás drží ujařmeny.

Na rukou, nohou spjati, bědné stíny,

dle vůle Pána, jak se zlíbí jemu,

bez hnutí ležíme zde za své viny.“ —

Já poklekl a mluviti chtěl k němu,

leč než jsem začal, sluchem pozoroval,

jak uctívám jej, a hned pravil: „K čemu

Bys přede mnou se takto pokořoval?“ —

Já: „Otče, káže tak důstojnost tvoje,

že nečiním tak, já si předhazoval!“ —

„Vstaň, bratře můj, a se mnou mluv jen stoje,

ó neklam se, jsem jak ty sluha Pána,

jak ostatní,“ — on děl na slova moje —

Zvěst evangelia zda pojímána,

kde neque nubent čte se, tebou byla,

pak pochopíš mou řeč. Však užij rána

A dále jdi; by dél se prodloužila

tvá přítomnost, já nechci; kaziť ona,

by pláčem spása má se urychlila.

Neť Alagii mám, ta bezúhonná

a dobrá byla, v zmar-li od té doby

ji nestrh’ dům náš, který zlem tak stoná.

Tu pouze nechal jsem tam v světě zloby.“ —

Zpěv dvacátý

Zle proti lepší vůli válčí vůle;

tož k vůli němu, ale proti sobě,

jsem z vody vytáh’ houbu sytou z půle.

Já hnul se, vůdce za mnou nohy obě

klad’ v dráhu volnou podél skal, jak valy

se kráčí podél cimbuří. Ten v mdlobě

Lid, jemuž po kapkách jdou z očí žaly

pro zlo, jež nyní schvátilo svět celý,

se z oné příliš blížil kraji skály.

Ty stará vlčice! kéž kletby smělý

tě stihne hlas, nad všecku zvěř ty chtivá,

bezdný tvůj hlad jest, nestišený, vřelý!

Ó nebe, jehož kruhům mysl snivá

vždy změnu světských věcí připisuje,

kdy přijde ten, před nímž ta prchne lživá?

Náš sporý krok se zvolna pohybuje,

já na stíny zřím tomto na obvodu,

jich pláč a kvil v mé ucho zaletuje.

Tu: „Sladká Marie!“ na skalném schodu

před námi žalný hlas vzdych’ usedavě,

jak ženy kvílívají při porodu.

„A chudá byla’s,“ hlas dál mluvil lkavě,

„jak vidět na chlívě, kde břímě svaté

jsi složila, dřív zvyklé rajské slávě.“

— „Ctný Fabricie!“ zase v to se mate,

„ctnost s chudobou ti vítanější byla,

než s hříchem jmění velké, přebohaté!“ —

Mně slova tato tak se zalíbila,

že tiše dál jsem šel, bych o tom duchu

víc dozvěděl se, z jehož úst se lila.

O štědrosti zvěst zněla dále sluchu,

již Mikuláš ved’ dívky v cestu ctnosti,

když bída jejich došla k jeho uchu.

Ó duše, která s takou výmluvností

zde hlásáš dobro, kdo jsi, a proč chválu

ctnou obnovuješ s takou horlivostí?

Tvé vyznání, věř, nebude tik žalu,

až vrátím se, bych krátkou cestu žití

tam dokonal, jež chvátá k cíli v cvalu.“ —

— „Ne pro pomoc chci tobě povědíti,

již čekám, ale před smrtí že tvojí

tak velká milost boží v tobě svítí!

Jsem zlého stromu kořen, v stínu stojí

vše křesťanství mnou a jen zřídka bráti

se zdravé ovoce můž’ s větve mojí.

Byť mohly Douai, Gent, Lille, Brügge vstáti,

ty strestaly by ten strom zažehnaný!

Jenž soudíš vše, ó rač to udělati!

Na zemi Hugo Capet nazývaný,

Ludvíků otec, Filipů, jímž zase

v moc vlády otěže do rukou dány.

Řezníka Pařížského syn, v tom čase,

kdy vymřel králů rod — slyš tyto zvěsti —

z nichž poslední vzal šedivý šat na se,

Já vlády otěž tak jsem cítil v pěsti

a výboji jsem nabyl tolik slávy,

a mnoho přátel bylo k mému štěstí,

Že brzy dotkla syna mého hlavy

se ovdovělá koruna, s ním králů

pak oněch posvěcených začly davy.

Než velké věno z kraje Provencalů

stud všecken mojí čisté krvi vzalo,

zla prosta, sporou zasloužila chválu.

Však lží a násilím pak započalo

se loupit; Normandii za pokání

a Ponthieu a Gascogne k tomu bralo.

I přišel Karel do Vlach za pokání

tu zabil Konradina, Aquinského

pak poslal do nebe — též za pokání.

Čas krátký, vidím, Karla Francouzského

jiného přivede, abyste zřeli

a poznali jej lépe i lid jeho.

Bez zbraně přijde divoký a smělý,

jen Jidáše hrot v pěsti, jímž tak vládne,

že Florencii protkne jím břich celý.

Jen hřích a hanba, ale země žádné,

to jeho věno, čím je méně cení,

tím těžší pro něho a více pádné.

Jat z lodě stoupá třetí, vidím v snění,

svou dceru prodává, ó smlouva podlá!

jak lupiči když otrokyně mění.

Ó lakoto! co mohla víc tvá modla

nám učinit? což tak jsi můj rod jala,

že sotva o sebe se starat hodlá?

By vina minulá i příští zdála

se menší, lilji v Alagnu zřím táhnout,

by Krista v jeho Náměstku tam jala.

Zřím podruhé jej v šklebu žízní práhnout,

zřím žluč a ocet, zřím, jak lotři živí

se strojí zas na život jeho sáhnout.

Nového Piláta zřím, krvechtivý

jenž nenasycen svojí vjíždí lodí

bez dekretu v chrám jako lupič divý.

Ó Pane můj! Kdy chvíle ta se zrodí,

kdy pomsty dočekám se, která skryta

v tvém taji, tvému hněvu zalahodí?

O ducha nevěstě řeč, která kmitá

mým lkáním, jímž jsi obrátil se ke mně

o vysvětlení mnohé, věř, že skýtá

To jméno, naše modlitba, vždy jemně

nám útěchu, den dokud trvá; v notu

pak přejdou jinou, noc když vstane temně.

Nám Pygmalion, který pro lakotu

se lupičem stal, zrádcem a v tom hříchu

pro zlato přátel svých sáh’ po životu;

Nám v mysli tane Midas v nočním tichu,

my přemítáme jeho chtivé přání,

jak v strast jej vrhlo a všem věkům k smíchu.

Ku Achanu jde naše vzpomínání,

jenž ukrad’ kořisť, začež trestá v bolu

jej Josue i tady v hněvu vzplání.

Safiru s chotěm káráme pak spolu,

a chválíme rány Heliodora,

co v hanbě krouží stále po vrcholu

Polymnestor, jenž zabil Polydora

a naposledy křičí se zde: Crasse,

jak chutná tobě zlatá krmě sporá?

Tak v hlučném a zas v tichém díme hlase,

dle citu svého, jímž hlas náš se mění,

teď prudším krokem, volnějším teď zase.

Tož dobro, mluveno zde v světlo denní,

z mých pouze nešlo úst, jak se ti zdálo,

zde jiných neslyšel jsi hovoření.“

Již naše putování dál se bralo,

co nejvíc ujít volné cesty v snaze,

jak síle naší ujíti se dalo;

Tu cítil jsem, jak prudkém ve náraze

se chvěla hora, mráz na mne se řítil,

jak šel bych na popravu; věru, snáze

Kdys Delos těžké otřesení cítil,

než hnízdo Latona v něm sobě zděla,

když porod očí nebeských ji chytil.

Pak voláním z všech stran se hora chvěla,

že mistr přistoup’ řka mi s klidnou lící:

— „Nač strach, vždyť vede tě má ruka bdělá!“ —

Gloria in excelsis Deo všicci

tu zpívali, jak mohlo ucho moje

od bližších zlovit křik ten jásající.

My v pochybnosti naslouchali v stoje

jak pastýři, již první uslyšeli

ten zpěv, než přestal chvět se; nohy svoje

Ku pouti svaté dál jsme obraceli,

a na stíny, jež začly pláč svůj starý,

po zemi kolem jsme se rozhlíželi.

Ó ve mně po vědění silné žáry

mou nevědomostí tak nezaplály,

duch vzpomínáním je-li posud jarý,

Jak tenkrát v mojí mysli plápolaly;

já váhal ptáti se pro samé spěchy

a světlem nemoh’ být mně rozum malý.

I šel jsem plachý, snivý, bez útěchy.

Zpěv dvacátý první

Tak žízeň vrozená mne uchvátila,

jež neskojí se leda onou vodou,

již Samaritánka si vyprosila,

Leč k spěchu pobádaný u těch schodou,

pln soucitu za vůdcem šel jsem plaše,

ač trest s jich vinou plnou byl zde shodou.

Tu zrovna, jak jest psáno u Lukáše,

když Kristus dvoum se zjevil cestujícím

po z mrtvých vstání, tak hle, kroky naše

Stín jakýs stíhal, který ku ležícím

zde obracel se, nebyl zřen však námi,

než promluvil, až když pak volajícím

Děl hlasem: „Bratři, pokoj Boha s vámi!“ —

Hned obrátili jsme se; v odvet jemu

hned Virgil odpověděl pozdrav známý.

A začal řeč: „Ku blaženému sněmu

ať provodí tě pravdivý soud Boha,

jenž k vyhnanství mne určil pověčnému.

Jak, odvětil, (co rychle naše noha

vpřed spěla,) jste-li stíny zavržené,

čí po těch schodech sem vás vedla vloha?“ —

A učitel můj: „— Viz, jak označené

zde toho čelo, anděl na něm píše,

on přijíti má mezi oblažené.

Leč ta, jež v noci, ve dne přede tiše,

mu života nit ještě nevypředla,

již strojí Kloto, člověku, jak dýše.

Tu jeho duši neschopné, by zvedla

— ač tvá jak má je sestra — křídla k vzletu,

jíž nemožno jak nám, by vše tu zhledla,

Já z šíře sluje pekla vrácen světu,

mám vůdcem být, a tím též budu dále,

jak škola moje stačí; za odvetu

Rci, proč se hora chvěla nenadále,

proč až ku vlhké její patě vběhly

ty zpěvy, volání to neustálé? —“

Tou otázkou mé touze v ucho jehly

on přímo vpadnul, naděj kmitla spoře,

jí moje žáry menší silou šlehly.

On započal: „Zde celém na obzoře

nic bez pořádku nemůže se díti

a proti zvykům, jež jsou na té hoře;

Nic nemůž‘ se v těch místech proměniti.

Jen co jest s nebe, co tam spěje zpátky,

nic jiného zde nemůž’ působiti.

Ni sníh, ni kroupy, ani deště zmatky,

ni mráz, ni rosa víc zde nepadají,

kde těch tří schodů zřel jsi stupeň krátký.

Ni husté, ani řídké nezvedají

se mraky, dítě deště, duha není

tu těkavá, ni blesk není v tom kraji.

Kde Petra náměstek má na kameni

své nohy, suchý kouř se nepovznese

nad stupně tři, o nichž mé znělo pění.

Tam dole víc neb míň se země třese;

leč tím, že vítr, nevím jak, skryt v zemi;

zde půda tato nikdy nepohne se.

Jen čistou-li se cítí duše, lemy

skal chvějí se, když k nebi výše spěje,

jsouc provázena s plesem hlasy těmi.

Je chtění důkaz, že se čistá skvěje,

to duši svobodně tak zcela schvátí,

že bez pout společnost si změnit přeje.

Prv chce též duše, povzlet jí však hatí

chuť k muce, jež jest Bohem stanovena,

jak k hříchu dřív, za nějž se musí káti.

Má duše víc v té muce ujařmena

než pět set roků, teprv nyní vůlí

po lepším bytu byla uchvácena.

Tož cítil jsi, jak skály se tu hnuly,

a chvalozpěvy k Pánu zbožných duchů,

by výš je brzy zved’, se rozlehnuly.“ —

Tak děl; čím víc rty plály v žízni, v suchu,

tím líp nám chutná velký doušek píti;

říc’ nelze mi, jak vyplnil mou tuchu.

A moudrý vůdce: „Zřím teď, v jaké síti

se chvíte, jak lze z ní se vytáhnouti,

proč chvění to, proč duch váš radost cítí.

Leč v taj, kdo ty jsi, přej mi nahlédnouti

a proč zde ležel’s dlouho věky celé,

z tvých slov kéž možno mi to uhodnouti!“ —

— „V ten čas, kdy dobrý Titus pomstil směle

s pomocí Boha ony těžké rány,

z nichž krev, již zradil Jidáš, tekla vřele,

Já žil,“ stín odpověděl otázaný,

„tím jménem sahajícím v šero času,

ne vírou otevřel jsem slávy brány.

Tak velká byla sladkost mého hlasu,

že z Tolosy Řím přivábil mne k sobě,

dle zásluh myrtou ctil mých písní krásu.

Mne Statiem zvou onde v každé době,

já Théby pěl i Achilla, leč zmarem

jsem s druhou tíží klesl v smrti mdlobě.

Můj duch v žár zanícen byl božským žárem

těch jisker svatých, jež mne zahřívaly,

zkad pěvců sta již vzplálo věčným jarem.

Já myslím Aeneidu, z které ssály

mé verše sílu, tuto kojnou moji,

bez které nevážil bych kvintlík malý.

A moci za Virgila žíti, svoji

zde muku prodloužil bych o rok celý,

nad rozsudek jenž vyhnanství mé strojí.“ —

V tom oči Virgilovy na mně tkvěly,

a mlčky mým rtům: Mlčet! poručily,

leč všecko nemůž’ vůle pokyn smělý;

Neb smích i pláč vždy za dojmy hned pílí,

z nichž povstaly, buď rychlej’ aneb méně,

kdo upřímný, spíš za nimi se chýlí.

Jak ten, kdo mrká, já se utajeně

naň usmál, umlk’ stín, a v oko, duše

kde nejvíc trůní, zřel mi neprodleně.

Děl: „Pracný postihni cíl, za nímž v tuše

krok obracíš, však rci mi, přes tvé líce

proč přeletěl blesk smíchu řeč mou ruše? —“

Jat z dvou stran pad’ jsem pochyb do směsice,

ten kázal mlčet, a ten k řeči zase

mne zapřísahal. Vzdych’ jsem. — „Mluvit více

Se neboj,“ mistr v tomž mi radí čase,

„jen mluv a zjev mu všecko bez váhání,

vše, po čem horlivě on vyptává se. —“

— „Ó dávný duchu! k němuž se již sklání

má řeč, ty divíš se, však věř, div větší

tě schvátí, než mé zdělo usmívání:

Jenž výš mne vede, pochyby mé léčí,

jest Virgil, z něhož proudí tvoje síla,

pět o lidech i bozích sladkou řečí.

Však mníš-li, jiná příčina že byla,

když usmál jsem se, zbav se bludu zlého,

jen slova tvoje, věř, to zavinila.“ —

Již sklonil se a nohy mistra mého

chtěl obejmout: — „Nech, bratře, v stínů roji

stín sám, stín vidíš! —“ Z pokoření svého

On zvedaje se: — „Míru lásky mojí

zříš takto aspoň, jíž plám v ohni vřelém,

že nicotu tvou zapomněv i svoji

Se stíny zacházím jak s pevným tělem. —“

Zpěv dvacátý druhý

Za námi Anděl zůstal, ve průvodu

jenž v šestý kruh nás vedl na tu horu,

a jeden znak mi smyl u jeho schodů.

Po spravednosti lačnícímu sboru

Beati děl a jeho hlasy zněly

až k sitiunt, kde zmlkly. Beze sporů

Já lehčí zde se cítil, rychlej’ spěly

mé kroky tak, že snadno, bez těžkostí

s rychlými duchy týž krok udržely.

Děl Virgil: „Láska zanícená ctností

vždy jinou lásku ušlechtilou vznítí,

jak její žár je zjevný; tož co hostí

Tam předpeklí, (kde souzeno mi dlíti),

Juvenala, z úst jeho známo je mi,

ctná přízeň jaká ke mně tobě svítí.

Ba cítím lásku k tobě mezi všemi,

jak k nikomu, jejž nezřel jsem, že krátká

mi nyní bude cesta schody těmi.

Však zjev mi, (buďtež slova tvoje sladká

ku příteli, když uzdu pustím příliš

své odvaze, mluv jako k druhu zkrátka:)

Jak lakota, pro kterou tady kvílíš,

při moudrosti tvé mohla najít dráhy

v tvé srdce, teď že tresty její sdílíš?“ —

Nad tím se usmál Statius, však záhy

dal za odpověď: „Velké lásky tvojí

mně každé tvoje slovo důkaz blahý.

Jsou v skutku mnohé věci, jež jsou zdroji

sta pochybností klamných, když nám skryté

jsou pravé příčiny. Tak v mysli svojí

Tys hádal, mním dle otázky tvé hbité,

že v tomto nyní když prodlévám kruhu,

mé srdce lakotou kdys bylo spité:

Nuž tedy věz: až příliš, milý druhu,

já lakoty byl vzdálen, proto strávil

šest tisíc měsíců jsem v tomto luhu.

A snahu svou kdybych byl nenapravil,

při místě, kde jsi, duše hněvem jata,

ku lidstvu tuto svoji kletbu pravil:

Že nenasytná, svatá touho zlata,

že nespravuješ všecky lidské snahy?

tož skály válela by hruď má vzňata.

Že příliš rozpínati křídla záhy,

já poznal, může ruka k rozdávání,

to pomoh’ mi sem lítosti cit blahý.

Jak mnozí vstanou k soudu ostříháni,

že lítost nevzbudili pro tu vinu

ni v životě, ni při svém umírání.

Věz tedy: Každá vina lidských synů,

jež protivou jest hříchu nějakého,

zde vlastní dřevo své s ním chystá k zhynu.

Tož jestli v davu lidu lakotného

jsem lkal, bych očistil se z hříchů lidských,

jen z protivy to bylo hříchu mého.“ —

„— Když pěl jsi boje zbraní gigantických

a Jokasty když pěl jsi smutek dvojí,“

— děl k němu Básník písní bukolických —

„Když s tebou Klio bila v strunu tvoji,

mně zdá se k víře neobrátil’s tváře,

bez níž i dobrý v soudu neobstojí;

Rci, jaké svíčky, kého slunce záře

ti zaplašily tmy, že plachty svoje

obrátil’s ihned člunem za Rybáře?“ —

On odvětil: „Dal’s první ty ze zdroje

mně Parnassu pít, ved’s mne v jeho sluje,

a k Bohu blíž mne vedly kroky tvoje.

Tys činil, jak kdo nazad nakloňuje

svou lampu, z které sám on nemá zisku,

leč cestu jdoucím za ním osvěcuje.

Tož kde jsi děl: Věk obnoví se, v trysku

se vrátí Spravedlnost a věk zlatý,

rod nový s nebe na zem sejde v blízku!

Tak tebou básník byl i křesťan vzňatý;

leč lépe, co ti kreslím, aby zřely

tvé oči, vztáhnu ruku k malbě. — Jatý

A těhotný byl pravdou již svět celý,

a pravou víru, která s nebe plála,

již apoštolé věčné říše seli.

Tu slova básně tvé tak v souzvuk hrála

se svatou řečí nových kazatelů,

že návštěva jich zvykem se mi stala.

Ctný život těchto svatých učitelů

tak dojal mne, že císař když je stíhal,

jsem slzy svoje přidal k jejich želu.

Jak prospět jim, já ustavičně číhal;

tam přivedli to mravové jich přísní,

nad každou sektu že jsem mysl zdvihal.

K Theb řekám než jsem Řeky doved’ s písní,

já svatou vodu vlít dal na svou hlavu,

leč křesťan žil jsem skryt a v strachu tísni.

Že pohan já se dlouho jevil davu,

to odpykal jsem, čtvrtý kruh kde pyká

víc nežli čtyři věky v líných bravu.

Leč ty, který mně nazvedl’s tíž víka,

jež velké dobro krylo, v tomto luhu

dej cestou zprávu, zač ti buď má díka!

Co o Terenci víš snad, starém druhu,

kde Plautus, Caecilius bydlí s Varrem,

jsou zatraceni? V jakém pekel kruhu?“ —

— „Já s Persiem i oni s mnohým párem,“

on odvětil, „u kmeta Řeků dlíme,

jejž Musy nad jiné svým nadchly žárem.

V tmě kruhu prvního tam všichni sníme

o hoře, na níž naše kojné bydlí,

jak přátelé tam vespol hovoříme.

Tam Euripides s Antifonem sídlí,

pak Agathon i Simonid a síla

těch Řeků, laur již na svém čele shlídli.

Z tvých Antigona a s ní Deifila

dlí pohromadě, s nimi pak Argia,

pak Ismena tak smutná jak vždy byla.

Jež ukázala kdysi zdroj Langia,

tam Thetis bydlí s Teiresia dcerou,

tam se sestrami svými Deidamia. —“

Již zmlkli básníci a dálkou šerou

se rozhlíželi pozorně v té chvíli;

teď plání bez schodů a skal se berou.

Dne čtyry služky zpět již ustoupily

a pátá řídí vozu slunce voje,

a její žhavý hrot již k výši chýlí.

— „Nám asi jest,“ děl vůdce „kroky svoje

i pravé rámě obrátit víc k lemu,

jak děláme, kol hory.“ — Rady zdroje

Zde tryskly ze zvyku nám, tedy k němu

jsme statečně se hnuli, zvlášť co ona

ctná duše nám v tom přisvědčila všemu.

Šli napřed, za nimi já v dumách tona,

jich slyše řeč, kterou s umění mého

tak mnohá spadla tajůplná clona.

Však koncem rozhovoru kouzelného

byl náhle strom, stál v středu cesty naší

pln ovoce, svou vůní líbezného.

Jak sosna k výši užší vždy se vznáší

od větve k větvi opačně zde bylo,

což od slezení jeho lidi plaší.

Kde cesty konec byl, tam skálu rylo

vln čistých zřídlo v sladkém zašumění,

a dolů přes listí se valem lilo.

Jak pěvci k stromu přišli, v okamžení

hlas zazněl z jeho listů husté směsi:

„Plod tento jíst vám dovoleno není! —

Marie myslila na svatby plesy

a plný zdar víc než na žízeň svoji

a rty, jež prosí za vás nad nebesy.

Římankám byla voda ku nápoji

a Daniel že krmí pohrdával,

tím ku moudrosti pravé pronik’ zdroji.

Věk první, ze zlata jenž jméno brával,

i duběnky činíval chutny hladem

a v nektar každý pramen předělával,

A Janu, jenž na poušti let žil řadem,

med s kobylkami stačil, jeho sláva

tím vynikla nad ostatních všech stádem,

Jak toho zvěsť Evangelium dává.“ —

Zpěv dvacátý třetí

Co svěží listí zrak můj pronikavý

tak pronikal, jak dělati má v zvyku,

kdo s ptáků chytáním svůj život tráví,

Jenž víc než otec byl mi, pravil v mžiku:

— „Pojď synu, čas, jenž uložen jest k pouti,

nám dlužno strávit v lepších věcí cviku. —“

Já spěchal zrak i krok svůj pozvednouti

za mudrci, již spolu hovořili,

že jsem moh’ lehce za nimi se hnouti.

V tom slyším hlasy, zpívají a kvílí:

Mé rty, ó Pane! tak tklivými zvuky,

že ples i bolest srdce mé hned sdílí.

— „Ó sladký otče, jakých duchů pluky

to lkají?“ děl jsem. Pravil: — „To jsou stíny,

jdou rozvázat své uzly a své muky. —“

A jako cestou poutníci když jiný

neznámý potkají lid, naň jen plaší

se ohlédnou, však dál krok nutí líný:

Rychlejší poutí stíhal zde pouť naši

dav zbožných duší, v chvatu mih’ se kolem,

zřel mlčky na nás, v očích jejich straší

Tma z hlubých děr, a tvář rozryta bolem

tak bledá a tak zhublá, dle jich kosti

tvar měla kůže v obličeji holém.

Tak nezmořen byl hladu ukrutností

na kostru Erisichthon v oné době,

kdy nejvíc bál se jeho divokostí.

„Hle, město ztrativše,“ já pravil k sobě,

„tak Jerusalemští as vyhlíželi,

když Marje v děcko zobák zatla.“ — V mdlobě

Jak bez kamenů prsteny tak zely

jim důlky oční, a kdo v lidské tváři

čtou omo, zde by M až příliš zřeli.

Kdo uvěřit by moh’, že touhou daří

tak nesmírnou je vůně této vody

a vůně jablek? V duši mé se sváří

Mé myšlénky, nemohou dojít shody,

proč zhublé tak jsou s šupinatou kůží

ty ubožáků odsouzené rody?

Tu obrátí se jeden stín, se vzmuží,

z děr hlavy upře na mne zrak a křičí:

„— Ach, jaká milost ke mně se to druží!? —“

Já nepoznal bych jeho tahy, líčí

však jeho hlas, co v jeho obličeji

trest těžký jemu pustoší a ničí.

Tou jiskrou opět vzplály zřetelněji

mé vzpomínky na znetvořené tahy,

zřím oči Foresa jak na mně tkvějí.

— „Kéž hnusný svrab můj nezleká tě záhy,

jenž moji kůži suchým strupem bělí,

ni bez masa že kostroun jsem tu nahý,

By tvoje rety pravdy zvěst mi děly,

o tobě, duších, s nimiž krok tvůj kráčí,

kéž hovor tvůj to všecko se mnou sdělí!“ —

— „Tvou tvář, pro mrtvou truchlil jsem již v pláči,

(já odvětil), když zřím tak zohavenou,

to neméně mne k naříkání tlačí.

Mou k řeči nenuť duši udivenou,

mluv ty, kdo svlíká vás jak stromy zima,

jak mluvit, když mám mysl přeplněnou? —“

I pravil: „Poslyš, radou věčnou dřímá

za námi v stromu, v zřídlu síla divá,

jež tráví mne a divuplně jímá.

A celý zástup, jenž tu v pláči zpívá,

ten v hladu, v žízni hledá posvěcení,

neb hltavost dřív týrala jej chtivá.

Jde z jablek, z vody, jež se tamo pění

a listy kropí, vůně lahodící,

ta v jídla chuť a pití vše nám mění;

Ten trest se obnovuje, těkající

jak noha znova obvodem tím chodí,

já pravím trest a měl bych rozkoš říci.

Neb ku stromu nás vůle stejná vodí,

jíž Kristus s plesem zvolal k otci Eli,

když krví svou nám stal se spásy lodí.“

— „Ó Forese!“ mé rty se řečí chvěly,

„cos vyměnil si svět za lepší žití,

rok pátý ještě neuplynul celý;

Když zhasla v tobě síla hříšně žíti,

než lítosti čas dostavil se sladký,

jenž s Bohem zase nás můž’ zasnoubiti,

Jak přišel jsi až sem za čas tak krátký?

Já doufal najít tebe trochu níže,

kde časem stejným splácí se čas zpátky —“

On: „Nella hořkým pláčem snula blíže

k sladkému pelyňku muk rety moje

a zbavila mne touhy trapné tíže.

Ze srázu, kde se čeká bez úkoje,

mne modlitbou povznesla i svým lkáním

i druhých kruhů sprostila mne boje.

Tak vdova má, již všeho srdce pláním

jsem miloval, je stále Bohu dražší,

čím samotnější v dobru spěje za ním.

Barbagia, jež se v Sardinii vznáší,

u žen svých, věř mi, cudnost více pěstí,

než Barbagia, jež v krajině jest naší.

Ó sladký bratře, jakých ještě zvěstí

mám tobě dát? zřím v duchu, zlý trest hříchu

že brzká doba na vás chystá snésti:

Kdy Florenťankám bezstoudným a v pychu

ve chrámích zakáže se ukazovat

své prsy s bradavkami bez ostychu.

Na barbary a Turky pamatovat

hleď, zdali kázeň učiti je musí,

že mají ňadra cudně zahalovat?

Však nestoudné byť věděly, co zkusí,

co nebes běh jim chystá, jistě k řvaní

by otvíraly teď již ústa; kusý

Sen není-li můj, pravé-li mé zdání,

dřív začnou lkát než zvousatí těch líce,

jež chůvy s „hajej“ konejší teď v spaní.

Teď ale, bratře, netaj se mi více,

ty zříš, ne pouze já, leč všecky tyto

zří k tobě, na tvůj stín zrak zvedajíce.“ —

Já k němu: „Vzpomeneš-li, co teď skryto,

jak s tebou já a se mnou ty jsme žili,

víc při vzpomínce bude ti to líto.

Od toho žití teprv vůdce milý

mne odvrátil, dnů málo tomu, v svitu

kdy plném zaplál toho bratr bílý.

(Já slunce ukázal.) On ve soucitu

mne vedl nocí, pravých mrtvol říší,

a já šel v tomto těle v pekla bytu.

Pak jeho přímluvou jsem kroužil k výši,

jež na vás ochotně zde narovnává,

co zkřivil svět, a vaše touhy tiší.

Tak dlouho bude prý má ruka pravá,

až, kde je Beatrice, v ráje luhy;

tam průvodu se mého navždy vzdává.

Ten (prstem ukázal jsem) Virgil; druhý,

jenž kráčí se mnou a jak stín se bělá,

tím zachvěla se veškerými kruhy

Říš vaše, když jej propustiti měla.“ —

Zpěv dvacátý čtvrtý

Řeč poutí a pouť řečí přetrhána

zde nebyla; my statečně dál spěli,

jak rychlá loďka dobrým větrem hnána.

A stíny bledé, jakby znova mřely,

skrz očí důlky kolem podiv ssály,

jakmile, že jsem živ a dýchám, zřely.

Já dále stopuje svůj hovor stálý

děl: „Ovšem stoupá k výši pomaleji

a důvod toho věru není malý.

Leč Piccarda kde jest a v tomto reji,

— zda víš, mně pověz, — kdo tu za řeč stojí

z všech, upřeně co na mne pohlížejí? —“

„Má sestra koruně se těší svojí

již v Olympu, tak dobrá, krásná byla,

v čem větší, říci věru ret se bojí.

Dál jmenovat je — věc-li tobě milá, —

zde všecky lze, neb naším postem zcela

se tvářnost všechněch tady proměnila.

Ten tady — jak to ústa jeho děla,

zved’ ruku svou — jest Buonagiunta z Lukky

a onen, tvář nad jiné zhladovělá,

Kdys Církev svatou nepouštěl z své ruky,

byl z Toursu, ryby z Bolzeny a vína

teď splácejí mu postu těžké muky.“ —

A jiná jména jmenoval a jiná

a všickni s tím kol spokojeni byli,

a nebyla tvář žádná proto stinná.

Já Bonifáce zřel, jak hlady kvílí

a zuby tře, pod jehož berlou býval

kdys mnohý dav, i Ubaldina z Pily,

Zřel pana Marchese, jenž kdysi píval

ve Forli s hrdlem ovšem méně sušším

a přece vždycky velkou žízeň míval.

Jak ten, jenž mnoho vidí a pak v užším

si volí kruhu, já jsem toho chytil

jenž z Lukky byl; víť nejvíc o mně, tuším.

On bručel pro sebe a tam, kde cítil

tu ránu spraved’nosti, jež ho šlehla,

vzdech Gentucca se z útrob jemu řítil.

— „Ó duše,“ dím, „již touha mocná zžehla

po řeči se mnou, vyslov se, by přání

tvá jako moje v šťastný přístav vběhla. —“

„— Již žena žije, závoj kolem skrání

však nemá ještě,“ začal, „jíž ti drahá

má obec bude, nechť ji nyní haní.

Ta tucha s tebou dále půjde blahá;

mou řečí bludem měl-lis srdce jaté,

tam pravda z ní ti objeví se nahá.

Však rci mi, jsi-li ten, rty jehož zlaté

neznámé dosud světa rýmy dýší:

Ó paní, které plamen lásky znáte!?“ —

Já odpověděl: — „Ten jsem, který slyší,

když Lásky dech jej ovane, co praví

mně v hloubi duše, ihned po něm píši. —“

— „Ó bratře,“ pravil, „teď zřím uzel pravý,

jenž Notáře, mne a Guittona vázal,

že nestihli jsme sloh tvůj sladkohravý.

Teď zřím, že píšete, co Amor kázal,

že vaše péra jdou jen za ním s péčí,

ten nedostatek naši cenu smazal.

Kdo nad to vzlétá, byť i touhou věčí,

ten rozdíl slohu nechápe již více.“ —

Jak upokojen ztichl touto řečí.

Jak ptáci, na Nilu již zimujíce

hned ve vzduchu se v husté tlumy řadí,

hned čarou letí k předu chvátajíce:

Tak všecken lid, který byl tady, pádí,

krok urychluje, od nás chvátá břehem,

jak vyzáblost mu s dobrou vůlí radí.

A jako ten, kdo unavený během

své druhy nechá, volným kráčí krokem,

až ňader bouř utiší s lící žehem:

Tak Forese, který mi kráčel bokem,

ten svatý zástup nechal dále jíti

řka: „Kdy tě zas postihnu svým okem?“

Dím: „Nevím, kterak dlouho budu žíti,

však nechť i brzy nevrátím se zpátky,

vždy touha moje břeh váš dříve chytí;

Neb kraj, kde musím trávit život vratký,

se denně víc a více ctnosti vzdává

a klesá v smutný pád a těžké zmatky.“ —

„Jdi,“ pravil, „toho, jenž té bědy hlava,

zřím, jak již vleče zvíře na ocasu

v dol hříchů, v kterém nářek neustává.

Vždy prudším skokem prudším ve zápasu

jej smýká zvíře, až rozbité tělo

kdes nechá ležet ptákům ku pospasu.

Sfér kolo byť se dále otáčelo,

má času málo, (upjal zraky k výši),

než poznáš, co mé tmavé slovo dělo.

Nuž zůstaň, čas je drahý v této říši,

a příliš mnoho ztratil bych, byť dále

šel krok můj za tvým a byl tobě bližší.“ —

Jak z tlupy jezdců jeden nenadále

sám vyskočí a rychle k břehu cválá,

by první útok pomohl mu k chvále:

Většími skoky zmizel, chvilka malá,

a sám jsem kráčel dále s dvěma těmi,

již světu stráž kdys byli okázalá.

A sotva zmizel mezi stíny všemi,

že nemohlo jej oko sledovati,

jak dřív řeč jeho sluch můj, s haluzemi

Plnými plodů jiný strom zřím státi;

a věru blízko stál, to tím, že malý

čas teprv jemu moh’ jsem věnovati.

Lid pod ním stál a ruce pozvedali

a křičeli, co nevím, na lupení,

jak děti chtivé, jež se rozplakaly,

Když ten, jejž prosí, trvá ve mlčení,

a touhu jejich by podráždil, zvedá

a neskrývá, po čem jich slídí chtění.

Jak sklamaná šla pryč ta tlupa šedá;

my ale přišli k stromu velikému,

jenž moři slz i proseb sluchu nedá.

Dál jděte, ani nebližte se jemu,

roub jeho vzat je stromu, z něhož jedla

kdys Eva, dále přijdete též k němu! —

Tak, nevím čí, se s haluzí řeč předla,

tož Statius, já, Virgil blíže k sobě

jsme stranou šli, která se k výši zvedla.

— „Těch kletých vzpomeňte, již v dávné době

se v mraku zrodili a zpiti vínem

dvouhrudí na Thesea vyšli v zlobě!

I židů těch, již v zmalátnění líném

při pití nemohli jít s Gideonem,

když proti Madianu spěl hor klínem!“ —

Tak jdouce těsně nade srázu sklonem

hřích obžerství, následky jeho bědné

jsme bičovati slyšeli tím stonem.

Pak cestu širší před sebou zrak shledne,

tou víc než tisíc kroků šli jsme dále

v svých mvšlénkách. V tom vzadu se hlas zvedne:

„Vy tři, proč zamyšleni jdete stále?“

Tak náhle děl to, že jsem chvěl se strachem

jak zvíře, jež se splaší nenadále.

Já k řečníkovi skráň obrátil vzmachem;

a věru sklo ni kov jsem nezřel v peci

tak rudé, žíznivé, tak pláti nachem,

Jak ten byl, jejž jsem viděl. — „Jestli přeci

výš chcete jíti, sem ať noha vkročí,

mír chcete-li, tu stráň musíte ztéci!“

A pohled jeho v ráz mne zbavil očí:

tož jako ten, jenž uchem dá se vésti,

za vůdci mými noha má se točí.

Jak vánek máje, jenž jest zory zvěstí,

se hne a voní travou, květy cele

jsa prodchnutý, a sladce zašelestí:

Dech tak jsem cítil na svém váti čele

a slyšel křídel tepot konejšivý,

zkad ambrosie vlála, a pak ztměle

Hlas ozval se: „Ó blazi ti, kdo živi

jsou milostí, že ňadra jim netrýzní

obžerství rozkoš, kteří spravedliví,

Již tolik vždy, jak spravedlivo, žízní!“ —

Zpěv dvacátý pátý

Čas nedovolil více otálení,

neb poledník nechalo slunce Býku

a Štíru noc. Jak nezná zastavení

A vytrvá muž statný při podniku,

svou cestou jda i všecky přes nehody,

neb osten nutnosti jej žene: v mžiku

Druh za druhem jsme v soutěsk vešli, schody

tak úzkými jsme výše stupovali,

že každý sám šel skalnatými vchody.

Jak, letět když chce, dělává čáp malý,

nazvedne křídlo, zas je spustí dolů,

zda z hnízda jít má, spor v něm neustálý:

Tak mluvit vřel jsem přání ve plápolu,

jenž opět zhasínal, že rety moje

jak mluvit chtícího se chvěly spolu.

Můj sladký otec hned pln nepokoje,

ač spěchal, zřel to: — „Čas, by šípu zbavil

se řeči luk, jenž napjat příliš! —“ Svoje

Jsem s jistotou otevřel ústa, pravil:

— „Jak možno, stravy kde potřeba není,

by někoho hlad až k zhubnutí strávil?“ —

„Na Meleagra upři pomyšlení,

jenž s dohořením polena též zhynul,

pak nebude to těžké k pochopení;

A na zrcadlo, z kterého ti kynul

týž posuněk a pohyb, jejž kdo dělá,

spor tvrdý dřív, hned měkce by ti plynul.

Leč aby duše tvá v tom zdomácněla,

zde Statius, já prosím svými slovy,

ať zahojí ti rány pochyb zcela.“ —

— „Když otevru mu zrak v svět věčný, nový

před tebou,“ Statius děl, „tím se děje,

že každé přání tvé mé ucho loví. —“

Pak začal: „Jestli ochotný sluch přeje

mým slovům, by je zachoval duch čilý,

pak poznáš „jak“, vtom které se ti kreje.

Krev dokonalá, již nestráví žíly,

jež žíznivé jsou, zpět zůstane v těle,

jak z hodu částky pokrmu, jež zbyly.

Ta tvůrčí sílu svou pro tělo celé

ze srdce čerpá, oné rovna, údů

jež dělá tvar a žilami jde směle.

Pak čištěna v úd klesne, o němž v studu

líp mlčet jest a odkud v kapkách splývá

na cizí krev v klín matky silou pudu.

Tam obě spojí se: ta tvorby chtivá,

ta trpící; neb tak je dokonalá

ta, odkud obě přišly, řeka živá.

Jak dospěly tam, činnost krve vzplála,

teď houstnutím teď oživením zase

té látky, která jí se pevnou stala.

Teď síla činná duši podobá se,

již rostlina má, rozdíl to jen tvoří,

že ta již cíl má, po němž tato ptá se.

Má cit a pohyb jako houba v moři,

pak síle, jež z ní zatím vypučela,

jme ústrojí se dělat a tu noří

A rozvijí se síla, která dlela

ve srdci roditele, v kterém tají

všech údů stavbu přírody moc bdělá.

Jak zárodky se v děcko předělají,

to nezříš, posud otázka ta byla

i moudřejšímu než ty lživou bájí,

Tím, nauka že jeho oddělila

od duše rozum schopný, pro nějž žádný

si organ vynajíti nestačila.

Hruď otevř pravdě, jejíž soujem ladný

ti dávám, věř a lichá zapuď zdání:

Jak v zárodku je hotov mozek řádný,

Bůh, všeho prapůvod, se vesel sklání

k takému dílu přírody a jemu

hned vdechne ducha, v němž je síly vlání.

Ten, činného co nalezne, hned k svému

přitáhne jádru, v jednu duši spojí,

ta žije, cítí, vchází v sebe; mému

Bys více věřil slovu, obrať svoji

pozornost k ohni Slunce, jež, jak padlo

do šťávy hroznů, ihned víno strojí.

Když Lachesi ku přízi chybí přádlo,

duch božské, zemské síly, jež v něm klíčí,

si vezme z masa prchaje, jež svadlo.

A síly ostatní když se pak zničí,

přec paměť, rozum, vůle zůstávají,

ba mnohem bystřejší se nejdřív vztyčí.

Tu duše padne k některému kraji

bez prodlení, tak rychle jako divem;

kam jíti pak má, tam jí zprávu dají.

Když jisté místo najde božským vlivem,

zas její tvůrčí síla kolem plane,

jak dělávala druhdy v těle živém.

A jako vzduch, zkad síla deště skane,

cizími paprsky, jež nazpět hází,

kol nebe tvoří pestře malované:

Tak okolní vzduch v onen tvar se sází,

jejž duše, která dlí tam, jemu vtiská

svou silou vnitřní, s kterou v tvar ten vchází.

A jako plamének, jenž tam se blýská,

kde oheň je, ať kamkoliv jen hne se,

tak duši nová forma vždy je blízká.

V té pouze že pak očím zjevuje se,

tož stínem sluje, vládne city všemi,

jež oko stihne tady v stínů lese.

Tož smějem se a nikdo z nás tu němý,

nám pláč je dán i vzdechy žalující,

jež moh’ jsi slyšet hor těch stupnicemi.

Jak přání nebo dojem vítězící

se dotkne nás, to jeví naše stíny,

a v to jsi patřil s udivenou lící.“ —

Ku poslední již muce hrozné viny

jsme došli; cesta šla ku straně pravé,

a pozornost nám zajal předmět jiný.

Zde skála metá kol plameny žhavé,

však dolů s římsy větrů vání sálá,

je zdržuje a vrací nedočkavé.

Šel druh za druhem, tady stezka malá

nám strmém, úzkém na pokraji zbyla,

tu ohně, tam se hloubky duše bála.

Děl vůdce můj: „Zde třeba uzdy, čilá

by zřítelnice nohu zadržela,

by jediným jen krokem nezbloudila. —“

Summae Deus clementiae tak zněla

skrz žhavý požár píseň v žalných stenech,

že maně tam se tvář má obracela.

Tam duše zřel jsem kráčet ve plamenech,

čím zraky své jsem musel rozdělovat,

hned těkat za nimi, hned po kamenech.

Když přestaly tu píseň prozpěvovat,

tu „Virum non cognosco“ hlasně děly

a tiše hymnus začly opakovat.

A volaly, když dopěly jej celý:

„Heliku z lesa vyhnala Diana,

že Venušin jed zakusila vřelý.“

Pak pěly zas a jimi jmenována

je dlouhá řada mužů a těch paní,

jež nestihnula necudnosti rána.

A myslím stálém tomto ve střídání

že trvají, dokud je oheň svírá;

tím lékem a tou péčí bez ustání

Se rána poslední jim uzavírá.

Zpěv dvacátý šestý

Druh za druhem když touto šli jsme strání

po kraji, kde mi vůdce častěj’ říkal:

— „Jdi za mnou, z mého kořisť varování! —“

Na pravé straně slunce svit mi vnikal

a září západního nebe celý

kraj v bělost měnil, z něho modro svlíkal.

Žár žhavější byl, kam stín můj pad’ ztmělý,

což podivením duše naplnilo,

jež jdouce, jak jsem viděl, na to zřely.

Jich divení se v hovor rozvlnilo,

a druhu druh začínal šepotati:

„Nezdá se, by to stinné tělo bylo.“ —

Pak blíže, jak to mohli udělati,

šli ke mně jedni, stále pozorlivi,

by nevkročili, kde přestal žár pláti.

— „Ty, který ne snad z lenosti jdeš snivý,

leč z úcty za druhými dále vzadu,

mluv, žízeň pálí mne a plamen divý.

Ne pouze sám jsem zvědav na tvou radu,

my všichni po ní pachtíme se více

než Ind a Mouřenín po vody chladu.

Rci, proč jsi stěnou, na niž padajíce

paprsky slunce lámou se, jak v sítě

bys nepad’ smrti, nezřel’s v její líce? —“

Tak jeden mluvil a já chtěl mu hbitě

vše zjevit; novinka však jiná věru

mé všecky smysly jala okamžitě.

Tlum stínů zřel jsem, v opačném jenž směru

než tito šel, jim naproti šel žárem,

ký div, že k nim se s podivem svým beru!

A v chvatu jak se potkali pár s párem,

tu líbali se, krátké políbení,

a dále zmizeli ve chvatu starém.

Tak v mraveništi hnědém u hemžení

druh k druhu strčí hubu a v tom ptá se,

kam jde a jak se má. Po pozdravení

Tom vlídném každá tlupa v krátkém čase

při prvním kroku začla volat silně

až do umdlení znova, zas a zase.

Ti: „Sodoma, Gomorrha,“ lkali pilně

a druzí: „Vlezla Pasife do krávy,

by s býkem mohla souložiti vilně.“

A jeřábů jak různé letí davy

ty k poušti, k Rifejským ty horám pílí,

těm zima překáží, těm úpal žhavý:

Tak davy tento úděl tady sdílí,

ty jdou, ty mizí stálém ve volání,

jež sluší jim, v té první písni kvílí.

Ty, které měly dříve ke mně přání,

teď přišly zas a pozorností vzňaté

na řeč mou oči měly bez ustání.

Já touhu jejich zřel již po dvakráte

a začal: „Duše, které poklid svatý

ať kdykoliv již pojištěný máte,

Ne zralých, ni nezralých údů ztráty

jsem dočkal se, neb s vlastními tu stojím,

mám krev a údy mé jsou svaly spjaty,

Že výše jdu, k vašemu krok svůj pojím,

bych nebyl v tmách, je zásluha tam ženy,

tou vaším světem kráčím s tělem svojím.

Leč touhy žár když má být zkonejšený

a nebes kruh být vaším, veletoky

jenž lásky proudí nejvýš rozpřažený:

Mně rcete, bych tím naplnil své sloky,

kdo vy jste a též kdo je tlupa ona,

jež za vašimi odchází tam boky?“ —

Nejinak horal ve úžasu tona

se diví, kol se plaše rozhlížeje,

když poprv cestu městem velkým koná:

Tak dělal každý na mne obličeje;

leč jakmile se pozbavili bázně,

jež v srdcích ctných dřív ztiší se a skreje,

Ten začal, jenž mne prosil: — „Z naší kázně,

ty blahý, který ku lepšímu žití

vzor bereš sobě na těch březích strázně,

Lid, který viděl’s dále od nás jíti,

se prohřešil tím, proč v průvodu slávy

křik’ královna! kdys Caesar slyšel zníti.

Křičíce Sodoma dál pílí davy

předhůzky dělajíce sobě samy

a studem žár svůj zvětšují zde žhavý.

Hřích hermafroditů byl mezi námi,

že lidském nežili jsme po zákonu

jak zvěř zkájíce vášně svojí plamy.

Nám k hanbě, když tu odcházíme v shonu,

zní jméno té, jež zvířetem se stala

v dřevěné krávě lásky při výkonu.

Znáš nyní, jaká vina sem nás hnala,

či chceš snad ještě naše jména znáti,

jich nepoznáš, je chvíle k tomu malá.

Co na mně, chci tvé prosbě průchod dáti,

jsem Guido Guinicelli a již nyní

se čistím, před smrtí se začav káti.

Jak při Lykurga smutku druhdy syni

se těšili, když matku zřeli znova,

tak duše má, až na ten plamen, činí,

Když slyšel jsem z úst jeho tato slova,

z úst svého otce, lepších všech, již pěli

zpěv lásky, jenž tak velké kouzlo chová:

A neslyše, bez slova zmámen celý

jsem chvíli šel a na něho se díval,

blíž nemoha, neb kol se žáry rděly.

Když nasycen můj pohled odpočíval,

tu k službě jeho nabíd’ jsem se cele

svou přísahou, jíž víru vždy jsem vlíval.

On pravil: — „Také stopy ve mně skvělé

ty necháváš vším, co s tvých retů kane,

že nezhltí to Lethy vlny ztmělé.

Však pravdou-li, co s retů tobě vane,

tož pověz, proč tak v pohledu a řeči

tvé srdce přízní velkou ke mně plane?“ —

Já odvětil: — „Tvé sladké písně, věci

a nový pokud bude způsob psaní,

nám všem se něhou vždy a kouzlem vděčí. —“

— „Ó bratře,“ děl (a jeho prst se sklání

k jednomu druhu, jenž před námi spěje):

„Byl věčí v rodné mluvy ovládání,

On písněmi i romány se skvěje

nad ostatními a nech hlupce býti,

jenž tomu z Lemosi snad více přeje.

Nad pravdu výše pověst oceniti

jich bývá zvyk a úsudek svůj staví

bez pojmu o kráse a jejím bytí.

Tak Guittone byl dávno mužem slávy,

jej každý chválil od jiných to slyše,

až nyní o něm soud zvítězil pravý.

Když ale přijíti smíš v nebes výše,

v ten konvent, jehož Kristus svrchovaný

je opatem, tu pomodli se tiše

Ty za mne „otčenáš“ u nebes brány,

ó modli se, jak toho třeba tady,

kde více není duch náš hříchem štvaný —!“

Pak, druhému by popřál místa z řady

mu nejbližší, hned zmizel ve plamenu,

jak ryba na dno rychlými vln spády.

Já trochu blíže k tomuto se ženu

a pravím, kterak pěkné přivítání

si přání, znát ho, chystá jeho jmenu.

On ochotně v to dal se rozmlouvání:

„Tan m’ abelis vostre cortes deman

qu’ ieu non puesc ni-m vueil a vos cobrire.

Ieu sui Arnaut, que plor e vai cantan,

car, sitot vei la passada folor,

ieu vei jausen lo jorn, qu’ esper, denan.

Ara vos prec per aquella valor

que us quida al som de l’ escalina,

sovegna vos a temps de ma dolor.“

By očistil se, skryl se v ohně plání.

Zpěv dvacátý sedmý

Jak první paprsky když slunce hází,

tam jeho Tvůrce kde prolil krev svoji,

když nad Iberem velká Váha vzchází,

Co nad Gangem již polední žár stojí:

tak slunce bylo, den se k pádu klonil;

v tom Anděl zjevil se nám v světla roji.

Na břehu stál před plamenem, jejž clonil,

a „Blaženi, kdo čisté srdce mají“

nad lidský živější zpěv z úst svých ronil.

Pak: „Duše svaté, dokud neobtkají

vás plameny, vám průchod volný není,“

děl, když jsme blíž mu stáli na pokraji.

„Nuž nebuďte dál k zpěvu zatvrzeni

a vstupte v žár!“ — Mne při tom strachy jaly,

jak ty, kteří jsou v jámě pohrouženi.

Mé ruce skřížené se k předu vzpjaly,

v žár patřil jsem, na lidská myslil těla

těch, které vídal jsem, jak v ohni pláli.

Má obrátila se stráž ke mně bdělá:

„Můj synu, muka jen, ne smrt jsou tady.

To v těchu ústa Virgilova děla.

Ó vzpomeň, vzpomeň. Geryona zády

jsem zdravého tě přenes’, blíže Boha

když nyní jsem, ty obáváš se zrady?

Ó věř, kdybysi tisícletí mnohá

ve klínu žárů těchto musil dlíti,

ni vlas ti spálit není jejich vloha.

A mníš-li, že tě lapám v klamu síti,

jdi ku ohni a získej důkaz sobě,

lem šatu tvého ať si ruka chytí.

Strach odlož, který bere sílu tobě,

sem obrať se a projdi jistý, smělý! —“

Já proti svědomí stál přec jak v mdlobě.

Když zřel, že váhaje jsem zatvrzelý,

děl trochu pohněván: — „Hleď, milý synu,

od Beatrice ta zeď jen tě dělí! —“

Při jméně Thisby Pyramus jak v zhynu

zrak otevřel a na ni jej obrátil,

co moruš vzplála barvou od rubínu:

Hned tvrdošijnost svou jsem rázem ztratil,

ku vůdci otočil se, jméno slyše,

zvuk jehož srdce mé vždy divně zchvátil.

On zatřás’ hlavou a se usmál tiše:

„— Jak, zůstat ještě tady je tvou vůlí? —“

Jak děcku děl, jež láká jabko s výše.

A vstoupil v žáry, jež se rozklenuly,

řka, kroky Statia, jenž cestou dlouhou

nás oddělil, by za mými se snuly.

Ve žhavé sklo se vrhnout vřel jsem touhou,

bych ochladil se žhoucí ve peřeji,

žár taký sálal tou zdí ohně pouhou.

Můj sladký otec nové ku naději

mne pobádal o Beatrici řečí

řka: „Zdá se mi, že vidím oči její!“ —

Hlas vedl nás a za ním celou péčí

když krok jsme obrátili ku stoupání,

již k novému nám vrch tu kynul větší.

„Ó pojďte, otcem mojím požehnáni!“

ze záře jasné čarovně to znělo,

že přemožen, jsem patřit nemoh’ na ni.

— „Již slunce v sklonku, večer,“ dál to dělo,

„ó urychlete krok svůj bez prodlení,

na zápádě dokud se nesetmělo!“ —

Výš přímo cesta vedla přes kamení

tím směrem, že jsem skrýval svojím tělem

svit slunce, které haslo v unavení.

Pár schodů mohli jsme ve chvatu smělém

jen urazit, neb z honu černých stínů

jsme soudili, že slunce v sklonu ztmělém.

A dříve nežli v nebes valném klínu

tón jedné barvy celý obzor polil,

než strhla noc svět v svoji prohlubinu,

Za lože každý jeden schod si zvolil,

neb hory povaha nám sílu vzala,

ač každý rád by další cestu volil.

A jako kozy, dokud slunce sálá,

(než nažraly se do sytosti píce

si divě křepčí, kde je sráz i skála,)

Se mlčky schoulí v stín dál žvýkajíce,

co pastýř stojí opřen o své holi,

je hlídá, bdí; neb jako do měsíce

Se dívá ovčák, když nocuje v poli

a klidně leží blíže svého stáda,

by nerozhnala zvěř je v stráň a doly:

Tak ulehnula tady nás tří řada,

já koza byl a oni pastýřové,

a z obou stran kolem nás skalná lada.

Jen málo z venku zřel jsem, zástupové

hvězd ale v tomto sporém málu plály

než obyčejně větší, v záři nové.

Tak přemítaje a k nim patře v dáli

jsem usnul snem, jenž často zvěsti dává

o věcech mnohem dříve, než se staly.

V té chvíli, (snil jsem) na vrch záře žhavá

kdy padá s hvězdy Venuše, jež pláti

ve ohni lásky nikdy neustává,

Jsem krásnou mladou paní viděl státi

na louce byla, trhala si kvítí

a zpívajíc to děla: „Kdo chce znáti,

Jak jmenuji se, hleď to zachytiti;

jsem Lia a mé krásné ruce čilé

jsou nyní v práci věnec pro mne víti,

Bych krásná zřela ve zrcadlo milé.

Však sestra Rachel stále před svým sedí,

den celý nevstane ni jedné chvíle.

Tak ráda v svoje krásné oči hledí,

jak ráda já se krášlím, prací svojí

se těším, ona díváním.“ — Již bledí

Dva paprskové do kola se rojí,

jenž poutníkovi mnohem sladčej’ září,

čím otčině blíž k návratu se strojí,

Tmy plaší na vše strany a též maří

můj spánek, vstal jsem a zřel mistry drahé,

jak vzhůru byli s jasnou vesměs tváří.

— „To sladké ovoce tak těchou vlahé,

jež člověk na tolika snětích hledá,

dnes hladu tvému skojení dá blahé.“ —

Tak Virgilova řeč se ke mně zvedá.

Většího věru nedostal jsem daru,

a nikdo víc mi také těchy nedá.

A také touhy podlehl jsem žáru

ku výši spět, že za každičkým krokem

jsem cítil, že mám křídla cesty k zdaru.

Když celé schody prolétli jsme skokem

a na nejvyšším stupni když jsme byli,

tu Virgil pozorným mne změřil okem

A děl: — „Žár věčný s časným, synu milý,

jsi viděl již a dostoup’ v ony kraje,

kam hlouběj’ vniknout zrak můj nemá síly.

Já uměním a vědou pomáhaje

jsem vedl tě, kéž vůle tě teď vodí,

kraj rodný kyne ti se usmívaje.

Viz, světlem slunce tvoje skráň se brodí,

viz keře, stromy, trávu, květy kolem,

jež sama ze sebe zem tato rodí.

Než přijdou oči veselé, jež bolem

dřív lkajíce mne na pomoc ti slaly,

zde odpočívej nebo tím choď dolem,

Na slovo nečekej ni pokyn malý,

tvůj soud je volný, zdravý v každé době,

ty chybíš, čin tvůj když se jeho vzdálí.

Tož korunu i mitru dávám tobě!“ —

Zpěv dvacátý osmý

Jak na vše strany zraky svoje točím,

bych prohled’ boží les ten hustý, živý,

jenž nového dne záři tlumil očím,

Bez váhání břeh minul jsem a snivý

šel krajinou pozvolna, kolem země

vstříc zevšad voněla mi, konejšivý

A sladký vzduch, jenž nemění se, ke mně

vál blíž a blíž na skráň mou dech svůj skládal,

ne silnější než vítr, když vlá jemně.

A tichou hudbou do listů se vpřádal,

jež s chvěním se všech stran se ukláněly

tam, svaté hory kam první stín padal.

Však přílišně se přec tak nezachvěly,

že v jejich vršcích ptáci spiti jasem

by na chvíli se v písni zamlčeli;

Leč v plné veselosti zvučným hlasem

čas ranní opěvali v listů skrýši,

jež sladkým jejím rýmům byly basem.

Od větve k větvi jako v lesní tiši

to šumí jak na břehu u Chiassi,

Eola ústa Sciroccem když dýší.

Již v starý les ten, v různé tyto hlasy,

krok volný zanes’ mne, že jenom stěží

jsem rozeznat moh’, kam jsem vstoupil asi.

V tom před nohami, hle, mi potok běží,

jenž k levé straně vlnkami hrál v býlí

tam skláněje, co rostlo na pobřeží.

Nejčistší vody kalnými by byly

s tou srovnány, jež byla bez přísady,

a vždy by v sobě různé látky kryly,

Ač celá tmavá zvolna teče tady

ve stínech, které nemůž’ proniknouti

ni luna, slunce světla vodopády.

Nechť nohy moje ustaly zde v pouti,

zrak pátral dále za tu řeku v snění,

ty svěží nivy touže postihnouti.

Tam zjevila se, (jako překvapení

když stihne nás, že podivením zcela

v nás každé jiné zhasne pomyšlení),

Mně paní krásná, sama šla a pěla,

květ za květem trhala bez přestání,

kterými kryta její cesta celá.

„Na lásky paprscích, ó krásná paní,

jež hřeješ se, mám věřit obličeji,

jenž svědkem srdce bývá? Ó kéž sklání

Se cesta tvoje ke mně, nad peřeji

té vody (děl jsem) bych moh’ rozuměti,

co čarovně tak tvoje ústa pějí.

Mně Proserpinu voláš do paměti,

kde byla, jak jí bylo, když ji matce

a jí máj vzali osudové kletí.“ —

Jak v tanci dívka otáčí se hladce,

že zdá se skoro ve některé době,

že země nedotýká se, tak sladce

Na červených a žlutých kvítků zdobě

se otočila ke mně jako panna,

jež v studu sklání cudné oči obě.

Mé prosbě ihned otevřena brána;

tak přišla blíž, až sladkých tonů vnada

i s obsahem mnou byla pojímána.

Když byla tam, kde vlhkých travin řada

ve krásných vlnek chladné lázni stála,

zrak pozvedla, zkad blaho na mne padá.

Tím žárem, tuším, druhdy sotva vzplála

Venuše brva, když raněna synem

přes obličej svůj lásky milost ždála.

Na pravém břehu druhém smavým kynem

víc květin trhala, jež tato země

bez setby rodí na tom břehu stinném.

Tři kroky přes řeku jen měla ke mně.

Proud Hellespontu, jímž se Xerxes brodil,

(tu uzdu každé pýchy, řvoucí temně)

Tak nenáviděl Leander, když vodil

jej od Sestu vír bouřný ku Abydu,

jak já tu řeku, po níž bych rád chodil.

— „Jste nováčkové tady a že v klidu

se usmívám (tak začla) na tom místě,

jež za hnízdo Bůh určil všemu lidu,

Vy divíte se překvapeni jistě,

však žalmem Delectasti, který pěji,

vám z mraků ducha světlo vzejde čistě.

Ty, jenž’s mne přední prosil, nejraději

co slyšel bysi, zeptej se, na tvoje

otázky dáti odpověď sem spěji. —“

Šum lesa tady, čisté vody zdroje

mne matou, v boj se proti tomu řítí,

co posud byla nová víra moje.

A ona: „To, co podiv v tobě nítí,

čím jest a proč, chci povědíti tobě,

a mlhy, jež tě tlačí, rozptýliti.

Nejvyšší Dobro, které stačí sobě,

to lidi dobré stvořilo k jich blahu,

v mír věčný dalo jim to místo v zdobě.

Pro hřích svůj málo dleli na tom svahu,

pro hřích svůj sladkou hru a úsměv jarý

za bolnou v slzách vyměnili dráhu.

By spory, které mají vodní páry

a páry země dole, jež jak mohou

se táhnou tam, kam lákají je žáry,

Zde lidem půtku nestrojily mnohou,

je volný vrch, kde hrot jeho zrak zočí,

a vysoko ční nebes pod oblohou.

Že veškerý vzduch do kruhu se točí

jda za první nebeské klenby poutí,

když překážka mu cestu nezakročí,

Ten pohyb musí vrchu zde se tknouti,

neb volně ční do vzduchu, vlna živá

i hustý háj se musí zvučně hnouti.

A tknutá bylina se rozekývá,

vzduch sama oplodní svou silou, luhu

pak sílu tuto plodící vzduch vlívá.

A vaše země svoji pro zásluhu,

neb svého nebe bývá oplodněna

a rodí stromy všelikého druhu.

Tož vaše mysl nebuď udivena,

když časem tady klíčí nové květy

a zapustí svůj kořen bez semena.

A věz, že pláně ty, ač neosety,

jsou plny druhů semen, v nichž i plody,

k nimž neuklánějí se lidské rety.

A z žádných žil zde netryskají vody,

z žil parou doplněných, jako řeka,

jež získá, ztrácí dech dle nepohody.

Ze zřídla bezpečného zdroj ten stéká,

a tolik vody z vůle Boha bere,

co na dvě strany lije od pravěka.

Na straně té se s onou silou dere,

jež k vyhlazení hříchu z mysli nutná,

tam křísí v mysli dobré skutky steré.

Zde jmenuje se Lethe řeka rmutná,

tam Eunoe nepůsobíc dříve,

když zde i tamo ret jí neochutná.

Ta nad všecky je chuti působivé.

Ač zkojena můž’ tvá být žízeň dosti,

bych neřekla víc, z přízně dobrotivé,

Chci dáti přídavek tvé zvědavosti,

jenž myslím, nebude ti méně milý,

že předstihuje slib můj výmluvností.

Ti v dávných časech, kteří velebili

v svých básních zlatý věk a jeho štěstí,

na Parnassu snad o místě tom snili.

Zde lidstva kořen nevinou moh’ kvésti,

zde každý plod je, zde jest vesna skvělá,

toť nektar, o němž všecky bájí zvěsti. —“

K svým básníkům já obrátil se zcela

a viděl jsem, že v tichém usmívání

ta poslední řeč v jejich ucho zněla.

Pak obrátil jsem tvář ku krásné Paní.

Zpěv dvacátý devátý

Ta zpívajíc jak žena láskou jata

řeč svoji zakončila slovy těmi:

„Beati quorum tecta sunt peccata.“

Jak nymfy, které stromů haluzemi

se v lesích míhají, ta slunce hledá,

a jiná opět stín, kde padá k zemi:

Tak vznášela se; hle, jak svůj krok zvedá

po břehu proti řece, šel jsem za ní,

krok malý s jejím malým v souzvuk veda.

Sto kroků tak jsme nešli spolu ani,

když stejně v tom se břehy obracely,

čímž ku východu moje pouť se sklání.

Ni pochod náš tak dlouhý nebyl celý,

když paní ke mně tvář svou obrátila

řkouc: „Bratře, viz a napni sluch svůj bdělý!“ —

Hle, mocná záře v tom se náhle lila

skrz velký les a na všech stranách plála

tak, že se blýská, duše moje mnila.

Leč blýskavice přejde, není stálá,

a tato záře rostla víc a dále.

Co asi je to? duše má se ptala.

A sladká melodie zněla stále

tím zářným vzduchem, Evy vzdor z vší síly

jsem kárati zde musil v těžkém žale,

Jež sama žena, stvořena před chvílí

pod závojem být nesnesla, kdy cele

i země s nebem v poslušenství žily.

By pokorna jej snesla, tyto skvělé

a nevýslovné slasti rajských prahů

dřív moh’ jsem míti a je cítit déle.

Co tak jsem kráčel na svém retu vláhu

těch prvotin nebeských plesů nesa

a roztoužený po větším jsa blahu:

Hle, vzduch jak oheň vznícen v stínech lesa

plál do zelených ratolestí řady,

ó slyš, zvuk sladký kterak v písni plesá!

Ó svaté Musy, jestli kdy jsem hlady

a zimou, bděním strádal pro vás v žití,

teď odměnou chci, nyní čas je tady,

By Helikon mi chtěl zdroj otevříti,

mně pomoci svým sborem Uranie,

do veršů dát, co těžko duši sníti.

Dál vzdálenost, jež zraku věci kryje,

mne klamem sedmi zlatých stromů víže,

jich lesk, ač vzdálený byl, v zrak mi bije.

Leč chůzí svou když stanul jsem jím blíže,

že předmět společný, jenž smysly šálí,

neztrácel dálkou více, bez obtíže

Tu síla, která odhaduje, v dáli

tam sedm zlatých svícnů rozeznává

a v hlasech zpěvu Hosanna zpěv stálý.

Hle, s výše plála svítilna ta žhavá

jsouc jasnější než měsíc, svojí září

když v úplňku noc jasnou obetkává.

Já ku Virgilu s udivenou tváří

se obrátil, však rovněž ve úžase

na líci jeho týž se podiv sváří.

Ku divům těm pak obrátil zrak zase,

jež volněji a slavněji k nám spěly,

než mladé nevěsty jdou v plné kráse.

A žena děla: — „Proč tak vzplanul’s celý

při pohledu na tato světla živá

a nezříš, za nimi čím pln hvozd ztmělý?“

Lid zřel jsem, jaká řada vážná, snivá,

šli za vůdcem svým oděni v šat bílý,

zář neobvyklá na světě z nich splývá!

Na levo vlny v stříbrolesku byly,

jak v zrcadle mou levou tmavou stranu

obrážely, když zrak můj k nim se chýlí.

Na břehu ve své dráze tomu stanu;

že pouze překážkou mi řeka byla,

tož, bych líp viděl, zastavit krok planu.

A plaménky zřím, kterak poskočila

v před hra jich pestrá, na vzduch malovaný

jak štětcem pruhy táhlé vykouzlila,

Že sedmi fábory byl vykládaný

v těch barvách, z kterých slunce má luk zlatý

a Delia svůj zářící pás tkaný.

Ty prapory víc v dálku byly vzňaty,

než postih’ zrak můj, a dle mého zdání

na deset kroků krajní skály vzpjaty.

A v tomto rajském, jak je líčím, plání

šlo dvacet čtyři kmetů po dvou v řadě,

květ lilií se točil jim kol skrání.

„Jsi požehnána!“ pěli pohromadě,

„z dcer Adama, žehnána vínkem slávy

v svých nekonečných vděků luzné vnadě!“

Když květiny a jiné svěží trávy

na břehu řeky proti mně již déle

ty vyvolené nehostily davy,

Jak šerem zvolna na obloze ztmělé

za hvězdou hvězda plá, tak zřel jsem čtyři

jít zvířata, ta měla na svém čele

Kol svěží lupení, a kol nich víří

šest křídel očí plných, takovými

by Argus žil, tak zřel by. Málo hýří

Při popisu těch zvířat zpěv můj rýmy,

ó čtenáři, neb jiný výdaj nový

mne nutí tady, abych spořil jimi.

Čti, bližší zvědět chceš-li, v prorokovi,

jak přihnaly se od chladného kraje

ve mraku, větru, ohni; svými slovy

Jak popsal on je, přišly v tyto háje,

s tím rozdílem, kde o křídlech řeč je mi,

ne s ním, leč s Janem zpěv můj v souhlas hraje

A prostor, jenž byl mezi čtyřmi těmi,

vůz dvoukolý, vítězný vyplňoval,

jejž hrdlem táhnul Noh a vždycky třemi

A třemi pruhy křídla prostrkoval

a prostředkem ta barvami se vila,

že žádný pruh svým peřím nestajoval.

Ta v nedohledno roztažena byla.

Co ptačí na něm, zlaté byly údy,

na druhých s nachem plála barva bílá.

S tak skvostným vozem Afrikana trudy

Řím neodměnil, August neměl taký,

ba proti němu Slunce vůz je chudý,

Jenž sjeda s dráhy spálen mezi mraky,

když na pokorné Země žalné lkání

byl tajně spravedliv Zev nad oblaky.

U kola pravého tři vidím Paní,

ty tančily, z nich první žárem žhoucí,

že skoro celá splývala v to plání.

A druhá, jež v té záři stála vroucí,

jak ze smaragdu plášť i tělo měla,

sníh padlý byla třetí, běloskvoucí.

Teď, zdálo se, je vedla stříbroskvělá,

teď ohnivá a zpěvem této právě,

buď rychleji buď volněj’ pouť jich spěla.

U levého pak čtyry panny hravě

rej vedly v rudém hávu podle písně

té, která z nich tři oči měla v hlavě.

A trochu blíže popsané té tísně

dva kmety zřel jsem různém ve obleku

v témž posuňku; jenž kyne vážně, přísně,

Ten z Hippokrata zdál se býti reků,

jejž příroda té zvěři darovala,

jíž nejvíc dobra přeje ze svých vděků.

Tvář druhého zas opak zvěstovala,

meč zářící a ostrý v ruce třímal,

až hrůza mne na břehu druhém jala.

Čtyř kmetů pokorných zjev můj zrak jímal,

sám s moudrou tváří stařec šel za všemi

a kráčel zvolna a v své chůzi dřímal.

A sedm starců těchto šaty těmi

jak první tlum oděno bylo, sami

jen skráň neměli tkanou liliemi,

Leč růžemi a z nachu květinami,

a přísahal bys, z dálky že jim svítí

a divně hoří cosi nad brvami.

A vůz ten proti mně když stál již, zníti

hrom slyšel jsem; jakmile zvuk ten skanul,

ctný sbor, jak zákaz měl by dále jíti.

S prvními prapory tu rázem stanul.

Zpěv třicátý

Jak sedmihvězdí to prvního nebe,

bez východu jež svítí, bez západu

a vyjma vinou, mhou neskrývá sebe,

A každému zde věrnou dává radu,

by povinnosti dbal, jak ve vln víru

tam řídí hvězda u kormidla vládu,

Se zastavilo; dav ten, v srdci víru,

jenž kráčel mezi ním a Nohem spolu,

se k vozu obrátil co k svému míru.

A jeden z nich jak s nebe poslán dolů,

„Veni sponsa de Libano“ tak v pění

po třikrát zvolal, za ním všickni v kolu.

Jak svatí při andělské trouby znění

se náhle vztyčí každý ve své skrýši,

jich nový hlas se v allelujah změní:

Na božském voze pozvedlo se k výši

sto jiných hned ad vocem tanti senis

tož sluhů, poslů z ráje věčných říší.

I zpívali: „Benedictus qui venis“

a do kola kol házejíce kvítí:

„Manibus o date lilia plenis!“

Já viděl již, co mladý den se nítí,

jak strana východní plá v růží roji

a nebe jasnou veselostí svítí

A Slunce tvář se zvedá ve závoji,

že moh’ jsem dlouho v páry jemné řase

naň upírati zřítelnici svoji.

Pod mrakem květin, jichž déšť rozlétá se

z andělských rukou stále svěží, nový

výš stoupá, a klesaje rozprchá se.

V závoji bílém, věnec olivový

na skráni, v plášti zeleném zřím paní,

jak oheň háv ji šatil purpurový.

Můj duch, jenž v teskném žití putování

tak dlouhý čas se bez ní v temno řítil

a nezachvěl se v sladkém omdlévání,

Ač její tvář svým okem nezachytil,

přec tajnou silou, která z ní se lila,

zas nesmírnou moc staré lásky cítil.

Jak oči moje tato jala síla,

tak mohutná, jež, sotva z dětství šatů

jsem vykročil, mé srdce poranila,

Já s úctou v levo obrátil se v chvatu,

s tou úctou, s kterou k matce běží dítě,

když bojí se, neb žal má nebo ztrátu,

Bych Virgilu řek’: „Drachmu krve stěží

bys našel ve mně, jež se nezachvěla,

tak staré lásky žár zas cítím svěží.“

Však darmo kolem zřítelnice zřela,

mne Virgil opustil, nejsladší, drahý,

ten, jemuž vzdala se má duše celá.

Vše, pramáti co ztratila tak záhy,

nic nezmohlo, zas v slzách moje líce,

již dříve pozbavené slzí vláhy.

— „Ó Dante! Virgila že nemáš více,

to neplač, pro meč jiný nechť se rodí

slz proudy a tvé rosí zřítelnice! —“

Jak admirála, jenž na přídě lodi

a hned na zadku pozorně se dívá

a ku práci lid povzbuzuje chodí,

Na levém kraji vozu co zaznívá

zvuk jména mého (nutností jen hnaný

jsem psal je čtenáři!), kde květů splývá

Déšť, ženu vidím státi, nad ní stkaný

ten oblak z květů andělských, ta oči

mně obrací vstříc z druhé břehu strany,

Leč tak, pro závoj, který se jí točí

se skrání, Minervy spjat listím celý,

že moje oko nezcela ji zočí.

Cos pyšně královského v sobě měly

posuňky její, jak ten, který líčí

jen chladnost řeči tlumí příval vřelý.

— „Jen na mně hleď, zříš ovšem Beatrici;

jak’s uráčil se tuto horu slézti?

Což nevíš, zde že lidské štěstí klíčí?“ —

V zdroj čistý musil oči své jsem vésti,

leč spatřiv sebe, upřel jsem je v trávu:

tak velký stud má skráň musila nésti.

Jak matka zdá se bezcitného mravu

na syna býti, ona ke mně zdá se,

neb hořká láska hořkou mívá šťávu.

I mlčela, zpěv andělský v sluch zase

ni zazněl: In te Domine speravi,

leč u slov pedes meos zamlká se.

Jak sníh zamrzá mezi kmenů davy

na horách Italských, kdy ostře zavyl

vír větrů Slavonských a pak se taví

A zvolna ztrácí, jak by sám se ztrávil,

když země, jež stín ztrácí, teplem dýchá,

že zdá se, jakby oheň svíčku tavil:

Tak bez vzdechů a slzí byl jsem zticha

při zpěvu těch, kteří dle věčných kruhů

svůj řídí zpěv, zdroj jehož nevysýchá;

Leč když jsem cítil, v písni rajských sluhů

že soucit zní a větší, než by řekli:

— „Proč, ženo, tak jej trápíš v rajském luhu?“ —

Tu v úzkosti se moje smysly lekly,

led kol mé hrudi na dech, vodu splynul,

ten ústy, zraky proudy její tekly.

Zjev její pevně z levé vozu kynul

a k zbožným duchům na to zazněl blaze

a řečí tou se její hovor vinul:

— „V dnu věčném bdíte v neunavné snaze,

že sen ni noc vám neuloupí kroků,

jež učinit věk musí na své dráze,

Tož onomu, jenž slzy tají v oku,

víc odpověď má, by mne chápal, svědčí,

by s vinou bolest v jednom spěla toku.

Ne působením velkých sfer a péčí,

jež každé símě vůbec k cíli vedou

dle oběhu hvězd, leč milostí větší

A zvláštní, před níž každá milost bledou,

tou, k dešťům svým jež tam až mívá páry,

že postihnout jich oči nedovedou,

Ten zahrnutý takými byl dary

v svém žití novém, každá schopnost pravá

že mohla vždy cíl dobrý mít a jarý:

Leč semenem zlým půda zemská stává

se horší, nevzdělaná, zdivočilá,

čím vnitřní síla bujnosti jí dává.

Čas nějaký já jsem ho povznášela

svým pohledem, co zornice má plála,

jsem po dobré jej cestě provázela.

Leč na prahu když druhé již jsem stála

své mladosti a život proměnila,

tu jeho duše jiným hned se vzdala.

Když z těla k duchům pak jsem vystoupila

a krása více ve mně vzrostla s ctností,

míň příjemnou a drahou mu jsem byla,

On obrátil své kroky k nepravosti,

za dobra klamným zdáním šlo jen tělo,

jež nedalo, co slibovalo dosti.

A nespomohlo, že jej probouzelo

v snech k dobru mého ducha působení

tak málo jemu na tom záleželo!

Již klesl tak, že k jeho napravení

vše marné bylo, leda ukázati

mu zatracenců těžká utrpení.

Na bránu mrtvých šla jsem zaklepati

u toho, který sem jej vedl, smělá

jsem začla v slzách naříkat a lkáti.

A zrušen byl by zákon Boha zcela,

byť Lethe přešla se a krmě taká

se bez pokuty okusiti měla

Té lítosti, jež hořké slzy láká.“ —

Zpěv třicátý první

— „Ty, jenž dlíš tam na svaté řeky břehu,“ —

(hrot obrácejíc ke mně svojí řeči,

jež ostřím kruta byla ve svém šlehu,)

Tak začala zas bez přestávky věčí:

— „Mluv, pravdou to? Teď ať tvá zpověď pojí

se s obžalobou takou! — „Věru v křeči

Se pletla síla má, řeč zvedám svoji,

leč hlas můj sotva zvednut hasne dříve,

než jeho moh’ jsem pohybovat stroji.

Počkavši trochu řekla: — „Proč tak snivé

jsi mysli? Mluv, neb upomínka smutná

ti není smyta vlnou vody živé! —“

Strach s zahanbením, směs to věru rmutná,

mi ano takové z úst vytlačily,

je poznat, forma zraku byla nutná.

Jak u luku, jenž příliš napjat v chvíli,

kdy spustí struna, hned se oblouk láme

a šipka s menší silou letí k cíli:

Tak zdrcen byl jsem tíhou viny samé

a slzy moje tekly s vzdechy mými

a na své dráze mne i hlas můj klame.

Pak ona: — „S city mnou ti vnuknutými,

jež učily tě Dobro milovati,

jež všeho vrch, kam s tužbami jdem svými,

Jakými příkopy se’s musil bráti,

a řetězy, že v dobru dále spěti

jsi každé naděje se musil vzdáti?

A jakých úlev jsi moh’ obdržeti,

Co lepšího na jiných duše zřela,

že za jiným jen vždy tvá choutka letí?“ —

Tu hořkým vzdechem ňadra má se chvěla

a sotva mluvit nadešla mi síla

a stěží ústa mluvení tvar měla.

Zde chtíti mlčením neb zapíráním

krýt zpověď svoji, úspěchem se mine,

to před tím soudcem marným namáháním.

Leč obžaloba když se sama line

z úst hříšníka, tu proti ostří záhy

ve zdejším soudu kola běh se šine.

Leč víc bys rděl se z bludné svojí dráhy

a podruhé by Siren lákající

zpěv silnějšímu již byl méně drahý:

Slož símě pláče nyní se svých lící

a uslyš, kterak ku opaku mělo

tě pobádat mé tělo v hrobě tlící.

Ó ničím umění tě nerozchvělo,

ni příroda, jak sličné údy moje,

v nichž žila jsem, teď prach jest moje tělo.

A smrtí mou nejvyšší slasti zdroje

když tobě ucpány, ký předmět země

směl přilákati tebe v sítě svoje?

Tys ovšem měl se obrátiti ke mně

při prvním šípu světských pokušení,

neb hostilo mne nebešťanů plémě,

Ne dát si ohnout křídla k obdržení

ran nových k vůli dívky plaché kráse,

neb jiných marností, jimž stání není!

Na výstřely dva neb tři ve úžase

snad čeká ptáček, před starými ptáky

však nadarmo síť s lukem napíná se! —“

Jak děti studem němé sklopí zraky

a v lítosti svou vinu uznávají

a mlčky poslouchají, stál jsem taky.

A ona děla: — „Jestli umdlévají

tvé smysly bolem od slyšení, výše

vous zvedni, ať se patřením víc kají!

S překážkou menší, náš když vítr dýše,

duh ohromný se na skalisku kácí,

neb vítr zaduje-li z Jarba říše,

Hned brada moje k ní se výše vrací,

a vousem obličej když zváti chtěla,

jed řeči poznat malou měl jsem práci.

A moje tvář jak se k ní obracela,

že andělové od házení květů

ustali, moje zřítelnice zřela.

A plachý zrak můj viděl jako v letu,

jak Beatrice k Nohu obrácena,

jenž jedna osoba jest dvojích světů,

Za řekou tam ve závoj zahalena,

i sebe předčí krásou svou, se zdálo,

jak nad každou dřív byla povýšena.

Sta kopřiv lítosti mi srdce žhalo,

že všecko, co jsem nejvíc milovával,

mi jed a hnus jen v hloubi srdce slalo

Mých vin poznání taký bolu nával

mi vzkřísilo, že zničen jsem se zřítil,

jak bylo mi, ví, kdo mi bol ten dával.

Když, smysly že se vrátily, jsem cítil,

zřím onu, již jsem samotnou zřel, paní,

ta děla: — „Pozor, bys mne pevně chytil!“

Až po hrdlo mne v řeku strhla dlaní,

a za sebou mne táhnouc lehce, hravě

jak člunek tkalce vodní spěla plání.

Ku břehu blaženému blíž se plavě,

já Asperges me sladce slyšel pěti,

že mysliť to, ni popsat nelze právě.

I otevřela náruč, ve objetí

mou chytla hlavu a mne ponořila

že vodu polykal jsem, ve zápětí

Pak okoupaného mne postavila

do oněch krásných čtyr luzného kruhu,

z nichž každá svojím ramenem mne kryla.

„Zde nymfy jsme a hvězdy v nebes luhu,

než Beatrice sestoupila v žití,

my určeny již její na obsluhu.

Před její zrak tě uvedem, tam zříti

ve sladké světlo by tvé vnikly oči,

tři, hloub jež zří, ti musí přiostřiti.“

Tak zpívajíce začly a již kročí

ku hrudi Noha s nimi krok můj smělý,

zkad Beatrice na nás zrak svůj točí.

A řekly: „Hleď, by dle libosti zřely

tvé oči, před smaragdy stojíš právě,

z nichž Amora tě kdys ranily střely.“ —

A přání tisíc nad plameny žhavě

mé oči táhlo k oněm v touhy stesku,

leč na Nohu vždy tkvěly. V plné slávě

Jak ve zrcadle slunce v čaroblesku

se zhlíží, tak v nich zhlížel se Noh svatý

a dvojitý hned v tom hned v onom lesku.

Ó čtenáři, jak žasem byl jsem jatý,

když předmět ten jsem viděl klidný v sobě,

a v obraze svém novou změnou vzňatý!

Co udivena v plesu duše v mdlobě

té nadpozemské okoušela stravy,

jež nasytí, pak zbouzí hlad v též době,

Rod vyšší zjevujíce v tanec hravý

tři ony pustily se, k nebeskému

pak tanci jejich zpěv se pojil smavý:

„— Zrak svatý, Beatrice, obrať k němu,

hle, miláček tvůj věrný tady stojí,

co kroků udělal on k cíli svému!

Ty z milosti nám prokaž milost svoji

a odhal tvář, by druhou spatřil krásu,

již tajíš před ním stále ve závoji! —“

Ó záře věčného, živého jasu,

kdo v zřídle Mus moh’ plným douškem píti,

kdo zšedivěti tak moh’ na Parnassu,

By ducha spjatého se nezdál míti,

tě popsat chtěje, jak’s přede mnou byla,

kde nepřestanou sféry v souzvuk zníti,

Když’s vzduchu volně tvář svou odhalila?

Zpěv třicátý druhý

Tak pevně upřené mé byly zraky,

svon žízeň desíti let ukojiti,

že ostatní mé smysly jaly mraky.

Na stranách všech dokola zřím se tmíti

zeď lhostejnosti, její úsměv svatý

tak ovábí mne zas starou svojí sítí.

Tu násilně obrácen zrak můj vzňatý

od těchto Bohyň ku levému boku,

neb jedna děla: Jsi až mnoho jatý.

A onen stav, jenž nastává vždy v oku,

když příliš slunce záře v hloubku vnikla,

tmu na chvíli stlal v ústret mému kroku.

A zřítelnice na málo když zvykla,

(dím na málo s tím mnohým v porovnání,

zkad násilím se odtrhla), již znikla

Ta řada svatá mně po pravé skráni

jdouc průvodem a majíc v čele svity

těch sedmi světel a též slunce plání.

Jak otáčí se voj pod svými štíty,

když s praporem se zachrániti práhne,

než změní cesty směr mu vůdce hbitý:

Tak přední tlum svatého sboru táhne,

a přešel kolem nás dřív mnohem, vojí

než svatý vůz se k další cestě nahne.

Zas paní u kol našly službu svoji,

Noh táh své svaté břímě svatým luhem,

ni pérem nezachvěl; jež v Lethy zdroji

Mne koupala, šla se Statiem, druhem,

a se mnou v stopách toho kola, které

blíž osy menším vždy se točí kruhem.

Tím starým lesem naše pouť se bere,

jenž zpust, že Eva hadu uvěřila;

v krok andělské nám zněly písně steré.

Na trojí dostřel šípu postoupila

již cesta naše vozu ve průvodu,

když Beatrice s něho sestoupila.

V tom Adam! zněl hlas šírém po obvodu,

a všecko hrnulo se k stromu v sboru,

jenž na snětích byl bez listů i plodů,

A vrchol jeho, který ve prostoru

víc místa zabírá, čím výše pne se,

by sotva rovna našel v Indském boru.

Zdar Nohu tobě, který v tomto lese

neurveš z dřeva, jež sladkou chuť dává,

však svíjení se v prachu břichu nese!

Tak stromu kolem dav ten provolává

se kolem stavě; dí Noh rodem dvojí:

„Tak zachová se síně všeho práva“ —

A obrácen k té, jež ho táhla, voji,

jej přivlíknul k ovdovělému kmeni

jej přivázav, zkad on měl látku svoji.

Jak naše rostliny, když slunce denní

své velké světlo s oním světlem mísí,

jež padá s hvězd za Lososem, se změní

A vypučí zas, v barvě své se vzkřísí,

než slunce opět ve souhvězdí jiném

své oře zapřáhne, strom holý kdysi

Teď omládna se zaskvěl v listí stinném,

ne růžemi leč fialkami spíše

plál dříve pustý, sirý, jedním kynem.

V tom sladký hymnus celý háj kol dýše,

jejž nechápal jsem, nezpívá se v žití,

jej ke konci jsem nesnes, jak zněl s výše.

Bych popsat moh’, jak v spánek skonejšiti

se daly oči při Syringy lkání,

jež musily to draze zaplatiti,

Jak malíř vzor má při svém malování,

já maloval bych, jak mne zmohlo snění,

leč jinému to nechám namáhání.

Můj zpěv nechť líčí moje probuzení,

dím: — „Tmavý závoj snů mi strhla záře, —“

a hlas: „Co děláš? Vstaň!“ — V tom okamžení

Jak, aby zhlédli strom ten květy smavý,

rty Andělů po jehož prahnou maně

a který v nebi věčný sňatek slaví,

Jan, Petr, Jakub jednou slovem Páně,

jímž spánek větší často byl již ztracen,

se opět zbudili, na každé straně

Pak viděli, že spolek jejich zkrácen,

o Mojžíše a Eliáše, Krista

šat spatřili jak proměněním zvrácen.

Já zbudil se a nade mnou ta čistá

a zbožná stála, která kroky moje

u řeky vedla jako hvězda jistá.

„— Kde Beatrice, prosím?“ — děl jsem, boje

zas cítě žalu. — „Tam u stromu paty

viz, v svěžím listí sedí, kol ní roje

Jsou družek jejích, a ten zástup svatý

dál za Nohem se béře k nebi v směru,

zpěv jeho hlubší, sladší notou vzňatý. —“

Co ještě dále řekla, nevím věru,

neb pouze k té jsem vzpínal oči snivé,

jíž ostatní vše splývalo mi v šeru.

Na pravé zemi dlela v kráse tklivé

jsouc tomu vozu svatou tady stráží,

jejž ku stromu zde Noh přivázal dříve.

Kol sedělo nymf sedm, zrak můj blaží,

jich rukou lampy, na jichž stálé plání

nižádný světa vítr nenaráží.

Zde, cizinče, víc nebude ti stání,

ty občanem se staneš toho Říma,

kde Kristus Říman má své panování.

Ku blahu světa, jejž zlo ve jho třímá,

teď na vůz hleď a napiš všecko v písni,

co viděl tady očima jsi svýma.

Tak Beatrice. Já, kterého tísní

cit pokory, jí u nohou se díval,

mí smyslové, kam chtěla, byli přísní.

Hle, rychlým spádem nikdy tak nesplýval

v důl s mraků oheň, když z onoho kraje,

jenž nejzazší k nám, padá deště příval,

Jak ptáka Zeva vidím, přilétaje

již přes strom letí a rve kůru z něho,

ne nový list a květ jen strhávaje,

Leč do vozu se pouští posvátného,

jej raní, že se zatřás, jak loď padá,

hned sem hned tam po vání větru zlého.

Pak zřel jsem v lůno vozu, kterak vkrádá

se slídná liška, která ve svém žití

nezvěděla, co dobré pastvy vnada.

Leč zlo jí vytýkajíc postrach nítí

v ní moje paní, že jak dovolily

bez masa kosti, hned se v útěk řítí.

Pak orla zřel jsem, jak sek vozu chýlí,

a sletěl naň, sed’ v lůno jeho, peří

pak odlétaje střás’ tam se vší síly.

Jak z ňader, v nichž trud s bolestí se měří,

tak s nebe zazněl hlas: Má lodi malá,

jak obtížená jsi a jakou sběří!

Pod koly potom zem se pukat zdála,

drak vyšel z hloubi, ocas hodil na zem

a protkl vůz, až duše má se bála.

Jak vosa žihadlo své vtáhne rázem,

on stočil ohon, v útok dal se divý

kus půdy odnášeje; za tím plazem

Jak čerstvou zem luk čaloun kryje živý,

tak peří kolem hned se rozházelo,

jež úmysl snad poskyt’ dobrotivý,

Na voj a kola v takém letu spělo

kol peří v čase kratším, nežli dvojí

se retů pouto k vzdechu otevřelo.

Tak proměněn vůz svatý zde teď stojí,

a z dílů jeho náhle trčí hlavy

z všech koutů čtyři, tři pak ještě k voji.

Jak volské rohy z těchto čněly dravy,

a první roh jen prostřed čela měly,

ba nebyl viděn taký netvor žravý.

A pevně na skále jak hrad ční ztmělý,

tak na něm nevěstku jsem viděl, stále

kol nestydaté oči její spěly.

By nikdo nevzal mu ji nenadále,

zrak obra po pravici státi zočí,

s nímž líbala se často; že pak v mále

Své chlipné zraky také na mne točí,

ten divý milenec ji tak sbil celou,

že všady rány zřely na ní oči.

Pak duši maje vztekem rozkypělou,

odvázal potvoru a v honu hbitém

ji ihned hnal pod lesa klenbu ztmělou,

A před oběma stal se mi tak štítem.

Zpěv třicátý třetí

Deus, venerunt gentes střídajíce

v troj- nebo v čtyřzvuku, tak začly paní

žalm sladký pěti v slzách svoje líce.

A Beatrice zbožně v povzdychání

jim naslouchala, takže Panna svatá

pod křížem v trochu větším stála lkání.

Když mlčením však druhých panen jata

řeč začít měla, vznesla skráně své

a plála celá jako ohněm vzňata.

Modicum et non videbitis me

es iterum, ó drahé sestry milé,

Modicum et vos videbitis me!

Pak sedmi napřed kázala jít čile

a s sebou ráčila jen ruky vzmachem

vzít Mathildu, mne, Statia. Té chvíle

Tak spěla; sotva desátý krok strachem

jsem učinil s ní, když tu zraky její

se s mými střetly v pohlednutí plachém.

— „Pojď rychle,“ řekla, mír v svém obličeji,

„tak s tebou mluvit budu-li, ať snáze

ty slyšet můžeš, rty mé čím se chvějí. —“

Když stanul jsem, jak měl jsem, v její dráze,

tu děla: „Bratře, proč tak se mnou spěje

otázkou nestrháš své tužby hráze?“ —

Jak příliš uctivým se často děje,

se svými přednosty když mluvit mají,

že chvějný hlas jim za zuby se kreje,

Mně stalo se a šeptem rty mé lkají:

„Ó paní má, znáš všecky touhy moje

a sama nejlépe víš, co je zkájí! —“

A ona: — „Chci, bys bázně nepokoje

a studu tíseň odložil teď zcela

a nemluvil jak v snění. Tužby tvoje

Chci skojit: vůz, jejž roztrhla saň smělá,

byl jednou, není však; kdo cítí vinu,

věř, polívek msta Boží nezná bdělá.

Pták, peří který nechal vozu v klínu,

ten bez dědiců dlouho nezůstane,

čímž netvor byl a kořist hodna zhynu.

To jistě vím, tož jistě řeč má kane,

jsou bližší hvězdy, z nichž čas budoucnosti

bez překážky a vzdoru záhy vstane,

Kdy pět set pět a deset v zuřivosti

od Boha seslaných tu děvku zničí

i obra, jenž stál u ní v nestoudnosti.

Snad příliš nejasně to řeč má líčí,

jak Sfingy neb Themidy vážné rady,

jež tají v šer se, v kterém pravda klíčí.

Však události změní se v Najady

a rozluští pak těžké spory v tobě,

ač ujdeš zhoubě obilím i stády.

Co pravila jsem, to pamatuj sobě,

a s jinými sděl, jejichž život celý

jest pouhé pospíchání k smrti v mdlobě.

A toho budiž, až psát budeš, bdělý,

bys nestajil, jak viděl‘s na své pouti

strom bez listí stát dvakrát osiřelý.

Kdo loupí jej a trhá, Boha rmoutí

a rouháním jej uráží, neb pouze

k své svaté službě stvořil jeho proutí.

Ta první duše že z něj brala v touze,

pět tisíc roků po Tom naříkala,

kterého trestem sňata naše nouze.

Snu závrať, tuším, ducha tvého jala,

když nechápeš, že příčinu má svoji,

když klenba jeho zvráceně se vzpjala.

Byť myšlénky jak vlny v Elsy zdroji

ti ducha nejaly, jichž rozkoš stálá

jak Pyrama krev moruše, tě kojí,

Z tak mnohých důvodů to zakázala

zde na tom stromě spravedlnost Boha,

by mravní smysl tobě ukázala.

Leč zkameněla duše tvojí vloha

a tvoje oko vinou zakaleno,

že oslepí tě slov mých záře mnohá.

Když psáno ne, tož aspoň nakresleno

to v sobě měj, jak palmami hůl spjatou

z cest nositi zpět poutníka jest věno. —“

„Jak pečetní vosk“ — děl jsem myslí vzňatou, —

„jenž vytlačený tvar víc nepromění,

mám, paní má, tvou řečí mysl jatou.

Proč výše ale nad mé pochopení

tvé slovo vzlétá, tím se mi víc ztrácí,

čím větší moje po něm roztoužení?“

— „Bys školu poznal, v které se potácí

tvůj duch, bys zřel, má slova sledovati

jak její nauka má těžkou práci,

Bys viděl, vaše cesta jak se hatí,

od božské cesty že se stále dálí,

jak od nejvyšších sfer zříš zemi státi. —“

— „Že vzdálil bych se pouze na krok malý,

má paní, tebe, nevím,“ ret můj praví,

„ni v svědomí necítím toho žaly.“

— „Když obraz toho v tobě teď je tmavý,

tož vzpomeň sobě, pil’s, kde Lethe proudí —“

tak odpověděl její ret mi smavý.

„A jako z kouře na oheň se soudí,

tak zapomnění z viny tebe kárá,

jež byla ve tvé vůli, která bloudí.

Od chvíle té nechť nahá v zrak ti hárá

má každá řeč, jak slušno tvému oku,

jež drsné o lesk světský jen se stará.“ —

A zářivější v pomalejším skoku

již slunce stálo ve poledním kruhu,

jenž menší se dle stanoviska, v kroku

Když stanulo, jak obrátí se k druhu,

kdo celý vede dav dle svého kynu,

když nového cos najde na svém luhu,

Těch sedm paní u bledého stínu,

jenž taký byl, ký zpod ztemnělých snětí

a listů alpský kraj má v svých vod klínu:

Jak Eufrat s Tigridem tu ve objetí

z jednoho zdroje (já snil,) berou vodu

a ztěžka loučí se, v dál každý spěti.

„Ó světlo, slávo ty lidského rodu,

jaká to voda, z jednoho jež zdroje

se roní a pak v různém plyne svodu? —“

Na prosbu tu: — „Ať skojí přání tvoje

zde Matilda,“ mi řekla. Ve zdráhání

jak výčitek by zbavila se roje,

Mi odvětila tato krásná paní:

— „To vše jsem řekla mu a věci jiné,

jež nevzalo mu v Lethe vykoupání. —“

A Beatrice: — „Často pamět zhyne

nám větší starostí a tvou snad péčí

má oko duše zachmuřené, stinné.

Tam Eunoe vidíš,“ sladkou řečí

dál děla, „veď jej tam dle svého zvyku,

mu osvěž sílu mdlou, ať vzplane větší.“ —

Jak bez odmluvy duše šlechetníků

za svoji ráda bere cizí vůli,

jak znamením jen zjeví se jí, v mžiku

Mne uchvátila, dále co se hnuly

té paní kroky a pak Statiovi

— „Pojď též!“ — rty její vlídně zašeptnuly.

Bych místa víc měl čtenáři, pak nový

zpěv začal bych o nápoji tom, píti

zkad věčně chci, jejž popsat nelze slovy.

Leč listy všecky, které měly zníti

ve druhé Písni, jsou již naplněny;

dál uzda umění mi nedá jíti.

Já vrátil se z vln nejsvětějších pěny

tak znova stvořen, jak rostliny, vezdy

ve novém listí když jsou obnoveny.

Čist, připraven se vznésti mezi hvězdy.

III. Ráj

Zpěv první

Jenž všehomírem hýbe, toho sláva

vše proniká, víc tady září svojí

a jinde méně zjevnější se stává.

Já v nebi, v němž se nejvíc světla rojí,

byl, věci zřel jsem, o nichž dáti zvěsti,

kdo odtamtud se vrací, neobstojí.

Neb u cíle své touhy, všeho štěstí,

duch člověka se v takou hloubkú noří,

že vzpomínka zpět nemůže se vznésti.

Co z říše svaté v upomínek moři

jak poklad moje duše zachovala,

ať nyní látku mojí písně tvoří!

Ó dobrý Apolle! kéž by se stala

tvé síly vásou duše v slední dílo,

by stihla milý laur tvůj, po němž vzplála!

Jho jedno Parnassu mi dostačilo

až dosud, dvou teď třeba míti budu

na zápasišti, jež mi ještě zbylo.

V má ňadra sestup, dýchej zas v jich půda,

jak učinils, Marsya ve zápasu

když vytáhl jsi z pochvy jeho údů.

Ó sílo božská, takli mému hlasu

zde přispěješ, že stín blažené říše,

jak v hlavě zbyl mi, zjevím všemu času,

K drahému stromu dej ať kročím tiše

a listím věnčím se, jak zasluhuje

má látka i tvůj dech, jenž ve mně dýše!

Tak zřídka, otče, dlaň svou natahuje

básník neb císař tomto po lupení,

(jen podlost lidských snah to osvědčuje)

Že Delfickému bohu k potěšení

by Penejské to listí mohlo býti,

jen v jednom srdci budíc roztoužení.

Žár veliký se z malé jiskry vznítí,

snad lepším zapěje kdos po mně hlasem,

by Cirrha jemu v odvet mohla zníti!

Ze různých ohnisk světa lampa jasem

se jeví smrtelníkům, z toho ale,

v tři kříže čtyři kruhy kde zřím s žasem

Se pojiti, tam vzchází v záři stálé

v hvězd lepších družině, dle svého zvyku

se v světa vosk vtiskujíc dokonale.

Ten slunce stav tam čelil k jitra vzniku

a tady v noc, tam koule v světle byla

a naše ve tmě. V tomto okamžiku

Se v levo Beatrice obrátila

a v slunce přímo zřítelnicí zřela.

Tak orlí sotva kdy se v jas ten vpila.

A z prvního jak paprsku se dělá

zas drahý vzcházeje a k výši spěje,

jak poutník, který po návratu želá:

Tak jejím činem též můj čin se děje,

neb zrakem v mysl přešlo to a déle

jsem v slunce patřil než dle obyčeje.

Na místě, které darem Stvořitele

jest člověku, spíš snesou smysly věci,

k nimž nelze tady obrátit se směle.

Ne dlouho tak jsem snes to, ale přeci

tak dlouho, až kol jiskrami vše hrálo

jak železo, když vyjde žhavé z peci.

Jak přibyl by den ke dni, mně se zdálo,

neb jakby toho, jenž to může, vůlí

na nebi slunce vedle slunce stálo.

Výš zraky Beatrice výš se pnuly

ku věčným kruhům a mé oči na ni

se odvrácené od nich pevně snuly.

Tím pohledem jsem cítil uvnitř plání,

jež Glaukos zažil, soudruh mořských bohů

když po traviny stal se ochutnáni.

Vyjádřit vytržení nemá vlohu

zde lidské slovo, příklad těm ať stačí,

jimž milost schovává to ve zálohu.

Zda týž jsem byl já narozen kdys v pláči,

ty lásko víš, jež na nebi máš vláda,

a kterouž v světle noha moje kráčí!

Vír sfér, jejž touhou točíš bez úpadu,

mne za sebou táh harmonií onou,

již rozděluješ, řídíš do souladu:

Tu celé nebe plálo ohně clonou,

tož ohněm slunce, tak že kraje celé

tak v povodni neb dešti sotva tonou.

Ten nový zvuk i toto světlo skvělé

žár ve mně vzňaly, původ jejich znáti,

jejž necítil jsem nikdy plát tak vřele.

Ta, jež mne znala jak já sebe, ptáti

než mohl jsem se, ústa otevřela,

by úkoj mému duchu mohla přáti.

„Sám v klamný blud se vplítáš,“ ona děla,

„a proto nezříš, co bys mohl zříti,

byť zahnat blud tvá duše sílu měla.

Ty nejsi na zemi, jak mníš to býti,

blesk nesjel tak se svojí mračné vlasti,

jak nahoru výš k ní tvůj let se řítí.“

Byť první pochybnost má přešla z části

tím krátkým slovem, jímž se na mne smála,

blud nový hůře začínal mne másti.

I děl jsem: „Odpočinout duše ždála

si od podivu, nový však mne mate,

jak lehká těla pouť má proletala?“

Ta ona s vzdechem zbožným oči svaté

jak matka přímo na mne obrátila,

jíž stůně děcko, jež zimnicí jaté.

„Slyš, všecky věci,“ – ihned hovořila –

„řád mají mezi sebou, forma to je,

jež vesmír bohu rovným učinila.

V tom tvory vznešené zří síly zdroje,

jež věčná jest a jediným jest cílem,

kam směřuje ten řád, všech tvorů roje

Se k tomu kloní ve snažení milém,

ať prapůvodu podle losu svého

jsou bližší, větším nebo menším dílem.

Tož plují v moři velkém bytí všeho,

po různých přístavech se shánějíce,

kam každého z nich pohání pud jeho.

Ten vzhůru oheň nosí do měsíce,

ten srdcem lidským hýbá a ten zemi

do sebe pojí, upevňuje více.

Ne na tvory, jenž k poznání jsou němí,

leč na rozumné, schopné lásky střílí

luk tento taky, věř mi, šípy všemi.

A prozřetelnost, jíž vše v řád se chýlí,

svým světlem nebe drží v klidu stále,

kde točí to se, které nejvíc pílí.

A k určenému cíli dál a dále

nás nese struny sila, jež, co střelí,

vždy k veselému konci vede v mále.

Jet pravda, jako tvar se nepřivtělí

tak často umělcově snaze ryzí

neb v odvet látka hluchá je, tak dělí

Se často tvor od dráhy té, z ni mizí,

neb hnaný pudem, moc má přece dáti

se podle libosti své v dráhu cizí.

Jak s mraku vidíš oheň dopadati,

když klamným spádem prvním po náraze

jsa sveden ku zemi se musí hnáti:

Že stoupáš nyní, zralé po úvaze,

div není větší, než když voda v nivy

se vrhá s hory vysoké. Ba snáze

V tom větší mohl bysi vidět divy,

prost závad kdybys dole utkvěl zpátky,

jak na zemi lpí tichý oheň živý.“

Pak obrátila k nebi zrak svůj sladký!

Zpěv druhý

Vy, kteří sledujete v loďce malé

a s roztoužením pilné nasloucháte

mé lodi, která s pěním pluje dále,

K svým břehům rychle nazpět ať se dáte,

do moře nespouštějte se bez sledu,

s mou stopou snadno se víc neshledáte.

Tím proudem nikdo nejel, kterým jedu;

mne vede Apollo, Minerva dýše,

a devět Mus mi kyne ku Medvědu.

Vás, kterých málo, jenž jste záhy výše

po chlebu andělském svou vznesli hlavu,

jenž stravou jest, však nesytí, vám spíše

Lze pustiti svůj koráb v slanou vřavu,

když poplujete po mé brázdě smělí,

dřív než se vyrovná zas ve vln splavu.

Ti proslavení, v Kolchidu jenž jeli,

se nedivili, jak vy učiníte,

když Jasona tam orat uviděli.

Ta žízeň vrozená a věčná v hbité

nás pouti k říši boží unášela

tak rychle, jako nebe kroužit zříte.

Já k Beatrici, ona výše zřela,

a řek bych jako šipka, v téže době

jež raní, letí, co ze vrubu sjela,

Jsem na místě byl a tu zázrak k sobě

táh oči mé, leč ona, péči moji

jež každou znala, v sličné řeči zdobě

Tak veselá a krásná u mne stojí

a praví: „Mysl k Bohu povznes díkem,

že šťastně nás tak s první hvězdou pojí.“

Mně zdálo se tu, že nás pokryl víkem

mrak zářný, pevný, hustý, vybroušený

jak démant sluncem dotknutý a mžikem.

Nás věčná perla vzala v svoje stěny,

jak v sebe světla paprsk voda bere

a při tom zůstává přec bez proměny.

Když tělo byl jsem, pochyby když steré,

jak v rozměr jiný vejít lze, se nítí –

což nutno, když se hmota v hmotu dere:

Žár touhy naší měl by větším býti,

tu bytost poznat, ve které, jak splývá

Bůh s naší přírodou, lze zjevně zříti.

Tam uzří, co zde věří mysl snivá

ne důkazem, poznáním prostým pouze

jak první pravdy, k nimž vždy člověk kývá.

Já na to k ní: „Ó pani, v zbožné touze,

jak může, duše má mu díky vzdává,

že vyrval mne ze smrtelníků nouze.

Leč rcete, co jsou znamení ta tmavá

na tomto těle, Kaina o břemeni

zvěst lidská že tam bájit neustává?

I usmála se málo: „V pobloudění

když lidská mysl vratká tam se sklání,

kde nestačí klíč smyslů k otevření.

Šíp úžasu tě více neporaní,

neb zříš, kterak má rozum křídla krátká

i v družině všech smyslů. – Jaké zdání

Ty o tom máš, rci,“ řekla paní sladká.

Já: „Rozdílným co v měsíci být zdá se,

tím vinna hnitá jest neb řídká látka.“

A ona: Domněnky své v krátkém čase

ty poznáš blud, když budeš naslouchati

vět řadě, jimiž odpovím ti zase.

Ve osmé sféře hvězdy zříte pláti,

jichž tvar i velkost, kdo k nim zrak svůj chýlí,

že rozdílný jsou, musí znamenati.

Byť řídkost s houštkou toho důvod byly,

to byla by v nich všech jen jedna síla

na větší, menší rozdělena díly.

Kde řada různých sil se objevila,

tam různé důvody jsou, všecky ale

až na jeden řeč tvoje umrtvila.

Byť řídkost vinou skvrn těch byla, dále

jak ptáš se, tu by věru měsíc celý

mít musil látky množství příliš malé;

Neb s hubeností jako tuk se dělí

na lidském těle, tak by v knize jeho

jak listy vrstvy ty se střídat měly.

Byť pravdou byla ta část zdání tvého,

při slunce zatmění by slunce plálo

skrz měsíc jak skrz řídkost těla všeho.

To neděje se, tož po drahé málo

se ohledněm, a zničím-li ji zcela,

pak mínění tvé celé v bludu stálo.

Když řídkost měsícem se nerozstřela,

mez musí býti, která světlu brání,

zář jeho dále kdyby vnikat chtěla.

Tou cizí paprsk odražen se sklání

jak obraz odražený od skla stěny,

na zadu svém jež olovem se chrání.

Ty řekneš, když se jeví zatemněný

víc paprsk tam než jinde, tím se děje,

ze zadu více že byl odražený.

Té námitky se zbavit když si přeje

tvůj duch, hleď nyní sobě zkušenosti,

toť zdroj, zkad všecka věda vaše spěje.

Tři zrcadla vem, v stejné vzdálenosti

dvě postav, třetí potom mezi nimi,

u větší dáli nechť tvé oko hostí.

K nim obrácen za zády postav svými

si světlo, které v třech zrcadlech vzplane,

zpět letíc k tobě odraženo jimi.

Nechť v třetím obraz nejmenší se stane

co do rozsahu, uzříš co do síly,

že stejně silné světlo ze všech kane.

Jak teplé slunce dělá v jarní chvíli,

že pod sněhem co bylo, nahé leží,

a barva zimy s chladem dále pílí:

Chci nyní, když jsi bludu bez přítěži,

tak osvítiti živým světlem tebe,

by ucítil zrak jeho jas tvůj svěží.

Kde božského jest míru svaté nebe,

se točí těleso, zkad všecko žiti

má vše, co ono uzavírá v sebe.

Nejbližší nebe, kde se hvězdy třpytí,

to bytostem pak různým rozděluje,

ač obsaženým v něm to svoje bytí.

Z těch druhých sfér zas každá obracuje

k svým účelům a svému ku semeni

tu zvláštní bytost, kterou obsahuje.

V organech světa jiných stupňů není,

co shora berou, v stálém chorovodu

zas dolů dávají. Tvé roztoužení

Po pravdě, hleď, jak stihnu z toho bodu,

jí kterak vstříc jdu, pozor dávej dále,

bys mohl sám pak najit cesty k brodu.

Těch svatých kruhů hyb a síla ale

jak uměni kladiva od kováře

od svatých motorů jde neustále.

A nebe, v kterém svítí hvězdná záře,

tvar hlubokého ducha v sebe vnímá,

jenž hýbe jím, jsa otisk jeho tváře.

A jako duše v prachu těla dřímá

a různými se údy propletává,

jenž k různým úkonům jsou, tak objímá

Vše onen důvtip a všem hvězdám dává

svou dobrotu, ji šíří, ač se točit

kol vlastní jednoty své neustává.

Zříš různou sílu k různým tělům vkročit,

by oživili je, a k nimž se pojí

jak život s vámi. Proto můžeš zočit,

Jak přírodou, z níž kolébku má svoji,

se v těle třpytí smíšená ta síla,

jak radost z živé zornice se rojí.

Tou světel rozdílnost se objevila,

ne houštkou aneb řídkostí, jeť ona

ten princip, jenž, vše pronikaje díla,

Dle dobroty buď jas, buď temno koná.

Zpěv třetí

To slunce, láskou jež mou hruď prv hřálo,

to důkazem a bludu vyvrácením

tvář pravdy přesladkou mi ukázalo.

Bych vyznal, bludu prost že přesvědčením

jsem zaujat, já zvedám hlavu svoji

a myšlenky své na odpověď měním.

Leč vidění tu před mým zrakem stojí,

a zírat na sebe jen tak mne nutí,

že zahání v ráz celou zpověď moji.

Jak z vody hladké, jež je bez pohnutí,

ne hlubé tak, by dno nám ušlo zcela,

neb z průhledného skla jak v zamihnutí

Se tahy tváře jeví mdle, jak z čela

bílého bílá perla se odráží,

div zřítelnice že ji zadržela.

Zřím tváře v mraku, k hovoru se snaží;

mne opačný blud, který lásku vznítil,

ku zdroji Narcissu, ve jho své sráží.

Já obrátil se, jak je zor můj chytil,

a myslil jsem, toť pouhé zrcadlení,

však původ jeho znát jsem touhu cítil.

Však nikde ničeho, tož bez prodleni

zrak obracím v tvář průvodkyně sladké,

jíž v svatých očích plálo roztoužení.

„Že usmívám se, nediv se, tak v krátké

mi děla chvíli, zřím tvé dětské spády;

jit v stopě pravdy, nohy tvé jsou vratké,

A práznem jen tě pohánějí všady.

Co vidíš tady, bytosti jsou živé,

na slibech svých se dopustivší zrady.

Nuž s nimi mluv a slyš, a v mysli snivé

věř, světlo pravdy, jímž jsou všecky spjaté,

je druží tady k sobě v tísni tklivé.“

Já k stínu, který v míře vrchovaté

chtěl hovořiti, obrátil se s řečí

jak člověk, přílišná jejž touha mate.

„O šťastný duchu, jehož trudy léčí

zář žití věčná kojíc tebe slastí,

jež necítěná, cizí, všecko předčí;

Rač vlídně mez mé zvědavosti klásti,

rci jméno své mi a váš osud blahý!“

Se smavým zrakem, vlídné ve účasti,

„Věř, naše láska,“ odvětil mi záhy,

jak ona, dvůr svůj dle sebe jež řídí,

tě přenese hned přes tvých tužeb prahy.

Já jeptiškou kdys byla v středa lidi,

mne tobě vyšší krása nezatají,

když oko ducha tvého dobře vidí,

Že Piccarda jsem, poznáš, v tomto kraji

že sídlím blahá mezi blaženými

ve sféře nejlínější; že zde plají

Vše naše tužby žáry znícenými,

jen Duchu svatému se zalíbiti,

v řád jeho oddány, jak vládne jimi.

A tento los, jenž nízkým zdá se býti,

nám proto přidělen, že svoje sliby

jsme z části nesplnili ve svém žití.

„Váš pohled divuplný se mi líbí,

on něčím božským mně neznámým plane,

čímž poznat první vaši tvář zrak chybí.

Tož v poznání vás, duše milované,

jsem zpozdil se, teď pomaháš mi zvěstí,

že jasnější se mi tvůj obraz stane!

Nuž rci mi: Vy, jimž dostalo se štěstí,

zda toužíte po místě ještě vyšším,

kde druhů víc a vidění víc jesti?“

S druhými stíny s usmíváním tišším

se ke mně obrátila, s veselosti

jak v žáru první lásky ji pak slyším.

„Ó bratře, síla lásky do sytosti

nás ukájí, že chceme jen co máme,

po jiném netoužíce s dychtivostí.

Když vůli průchod výš se vznésti dáme,

tu bude v nesouzvuku naše chtění

S Tím, jehož vůli zde se nalézáme.

Což v těchto kruzích ale možno není,

když zákonem tu v lásce přebývati,

a ty se chýlíš k její pochopení.

Ba, tady chceš-li blaženým se státi,

ta třeba v souzvuk jíti s vůlí Boha,

s ní nechat vůli naši v jednu táti.

Od stupně k stupni tak nás řada mnohá

zde žije, vůle to jest celé říše

co král chce, za nim spěje naše vloha.

A jeho vůle mír náš jest, tou tiše

zde dlíme, ona moře, kam vše spěje,

co tvoří příroda – i čím On dýše.“

Že všady v nebi ráj, teď jasné skvěje

se přede mnou, nechť milosť boží všady

v ta místa nestejnou se září leje.

Jak jedna krmě často skájí hlady,

a po druhé přec choutka v hrdlu vzplála,

dík za onu a prosba za tu – tady

Se posuňky i slovy duše ptala,

bych zvěděl, jaké ono bylo tkaní,

jež člunkem až ke konci nedotkala.

Teď zásluha a dokonalost paní

na nebi blaží, dle jejíhož řádu

se závoj skládá kolem dívčích skrání,

By v bdění, v spaní lásky věčné vnada

s tím zakoušely ženichem, jenž bere

rád sliby, v nichž své lásky jeví vládu.

Bych nepoznala strasti světa steré,

já děvče za ní prchla, žít jsem chtěla

dle její řehole ve říze šeré.

Zlu zvyklá spíš než dobro mužů smělá

pěst urvala mne, vtrhliť v klášter milý –

Bůh ví sám, jaké žití pak jsem měla!

Lesk druhý, po mé pravici jenž chýlí

se k tobě níže a který se nítí

vším světlem, v němž ta naše sféra pílí.

O sobě co já totéž praví, v žití

též byla jeptiška a též jí s hlavy

stín svatých stužek vzali muži lití.

Leč ve svět ač se navrátila lhavý,

přec věrna byla srdce svého šláři

proti vůli své i přes zlé mravy.

Ve velké Konstancie patříš záři,

jež z druhého Šváb vichru porodila

ten třetí, s nímž se celá moc jich maří.“

Pak začla pět, když toto promluvila,

a zmizela v „Ave Maria“ pění,

jak těžkou věc by hloub vod pohltila.

Můj zrak, jenž patřil na ni v roztoužení

jak dlouho mohl, jakmile ji ztratil,

k vyššímu cíli obrátil své chtění,

Ku Beatrici své se opět vrátil;

leč tato bleskla tak svých očí pláním

v mé oči, až mne její pohled zchvátil,

Že na příště jsem počkal se svým ptaním.

Zpěv čtvrtý

Dřív svobodný by člověk hladem zpráhnul

v dvou různých krmí stejné vzdálenosti,

než s jednou z nich by ruku k ústům vztáhnul.

Tak beránek by mezi hltavostí

dvou vlků stál ve rovné bázni v dáli,

pes mezi laněmi; já pochybností

Když dvojí stejně puzen, jež mne pálí,

jsem mlčel; z nutnosti jen že to bylo,

jsem hany nemoh dát si ani chvály.

Já mlčel, v tváři se mi zrcadlilo

vše plání touhy, které víc než slovy

a vřelej otázky mé vyjevilo.

Jak Daniel Nebukadnezarovi

vztek zkojil, jenž ho učil krutým býti.

mně Beatrice dělala řkouc: „Nový

A dvojí osten přání hraď tvá cítí

a poutá snadno vlastní péči tvoji,

že nemůžeš se volně vysloviti.

Když dobrá vůle, hádáš v mysli svoji,

vždy trvá, jak to možno síle jiné

mých zásluh míru stenčit? K pochyb roji

Ti ještě odtud jiná látka kyne,

že zdá se s Platonem to ve souzvuku,

že duší let se k hvězdám zpátky šine.

Toť otázky dvě, které v stejném shluku

tvou vůli tísní, tu proberu dříve,

jež z obou tobě větší stroji muku.

Ten seraf, který nejvíc v Bohu žive,

ni Mojžiš, Samuel a z obou Janů ‚

vem toho, jenž se zachce mysli chtivé,

Ni Marje, nejsou v jiné sféry stanu

než tyto duše, jichž jsi viděl líce,

ni víc neb míň let jedí nebes manu.

Kruh nebe první zdobí tam se skvíce

a různě sladké žití zakoušejí

jak věčný dech jich tkne se míň neb více.

V té sféře zjevily se, ne že její

jsou hosty snad, leč pouze na znamení

že k nejvyššímu míň se povznášejí.

K vám jinak hovořiti možno není,

od smyslů duch váš pouze to si brává,

co za hodno se zdá mu k pochopení.

Tak písmo k vám se sklánět neustává,

ač jiný smysl v tom nad vlohy vaše,

když bohu nohy, ruce lidi dává.

A s tváří lidskou před zrak církev naše

vám Gabriela s Michaelem staví,

i toho, jenž uzdravil Tobiáše.

O duších lidských Timaeus co praví,

s tím, co zříš tady, věru váhy ztrácí,

dle jeho domnění jsou jeho zprávy.

On dí, že duše k hvězdě své se vrací,

mníc, že z ní byla vzata, když tvar těla

jí dáti příroda si vzala práci.

Snad jeho věta jiný smysl měla

než doslovný, a tento výklad věci

by nemusil být ku výsměchu zcela.

Když mní, že v kruhy ty zpět musí téci

vliv hany nebo chvály z jejich žití,

luk jeho trefí trochu pravdy přeci.

Ten princip nepochopen v bludu síti,

jal celý skoro svět, že Merkur jemu,

Mars s Jupiterem začli bohy býti.

Ta druhá pochybnost, jež srdci tvému

se vtírá, míň má jedu, zloba její

tě nemůže víc urvat boku mému.

Že v smrtelníků zdá se obličeji

být naše spravedlnost nepravostí,

ne z kacířství, to z víry uvádějí.

Že může vaše schopnost vniknout dosti

až k jádru této pravdy, hodlám tedy

dle přání tvoje skojit pochybnosti.

To je-li násilí, kdo snáší bědy,

že nechce povoliti násilníku,

pak v duších těchto zbyly hříchů sledy.

Ta vůle, jež se nevzdá protivníku,

je nezlomná, jak oheň, neprodleně

jenž přes násilí všecko vzplane v mžiku.

A pakli podá se ať víc neb méně,

pak násilí se jako tyto vzdává,

jimž volný návrat v klášter kynul; změně

Byť mohla odolat jich vůle pravá,

jíž Mucius byl na svou ruku katem,

již Vavřinec snes roště muka žhavá,

Tuť propuštěny zpět by prchly chvatem

tou cestou, kterou byly odvedeny;

však vzácná vůle v srdci takto vzňatém!

A těmi řečmi, pakli pochopeny

jak měly tebou býti, rozpadá se,

čím oči tvé být mohly zaslepeny.

Leč nový soutěsk zavírá ti zase

před zrakem cestu, že bys umdlel dříve,

než vyšel bysi z něho ve zápase.

Teď pravdu řekla jsem tvé mysli snivé,

že blažený duch není schopen lhaní,

jsa u pramene stále pravdy živé.

A Piccarda přec řekla, lásky plání

že Konstancii zbylo ku závoji,

tož padá na mne tím odporu zdání.

By člověk, bratře, unik protiv roji,

ač proti svojí vůli, věř, ku činu,

jenž zakázán jest, že se často stroji.

Tak Alkmaeon poslušen otce kynu,

svou vlastní matku zabil, ctným být chtěje,

na bedra svoje těžkou svalil vinu.

Zde pomýšlej, jak často vůle spěje

za násilím a jak působí spolu,

že nelze omluvit, co pak se děje.

Zlu sama vůle nevzdá se, leč v školu

zla proto zbloudí, že ji bázeň jíme,

svým odporem se v horším octnout bolu.

Když ona tak dí, o niž hovoříme,

tu myslí sobě absolutní vůli,

já onu druhou, obě pravdu díme.

Tak vlny svatého se proudu dmuly,

zkad pravda každá temeni, a moje

též přání každé v míru přístav snuly.

„Ó pralásky ty nevěsto, jak tvoje

mne slova teplem pravdy oblévají,

tak hluboké já nemám citu zdroje,

Bych za všecko, čím milost tvá mne zkájí,

dík vyslovit moh; Ten, jenž zří a slyší,

ať všecko tobě splatí jednou v ráji.

Teď jasně zřím, duch náš, jenž k pravdy výši

se snaží, mimo tu, v níž všecko žije,

se jinou pravdou více neutiší.

V ní jako zvíře v sluji své se kryje,

když dojde k ní; jí musí dosáhnonti,

neb jinak srdce darmo touhou bije.

Na pravdy kořenech tak pochyb proutí

jak vlčky bují, dále ku vrcholi

nám dlužno pudem přírody se pnouti.

To dráždí mne, že duše moje volí

po jiné pravdě v úctě vyptáváni,

že temná mi, mne v hloubi srdce bolí.

Zda jiných dobrých skutků řadou, paní,

jež nejsou lehkými na vaší váze,

lze nahraditi slibu oklamání?“

I shlédla na mne očima, v nichž blaze

mi jiskra lásky božským hrála jasem,

že klesla síla má v své smutné snaze.

I sklopil zrak jsem pomatený žasem.

Zpěv pátý

Když lásky žárem příliš planu tobě

víc, na zemi než obyčejem bývá,

že oči tvoje nesnesou to v mdlobě,

Tož nediv se, neb dokonale divá

se duše má, a za poznáním blaha,

jak seznala je, chvátá noha chtivá.

Juž vidím, jak v tvůj slabý rozum sahá

zář věčna světla, již, jak duch ji chytí,

se láska v duších víc a více vzmahá.

A jiné jestli lásky cit v nás niti,

tuť vždycky stopa věčného to světla,

jež nepoznáno ve vás přece svítí.

S tím přáním teď tvá duše ke mně letla:

Lze zmařený slib jinak vyrovnati,

by zásluhou nám duše stejně zkvetla?“

Tak Beatrice začla rozmlouvati,

ve zpěvu tomto dál svatou při vedla

jak ten, kdo nechce řeči své mez dáti.

„Dar největší, s nímž v štědrosti své shlédla

k nám boží láska, čin dobroty její,

jejž cení nejvíc, vůle jest, jež zvedla

Se svobodně v nás, a jíž skutky dějí

se tvorů rozumných, že tito pouze

tou hnáni, to dělají, co jen chtějí.

Tuť netřeba ti přemýšleti dlouze

a zjeví se ti velká slibu cena,

v němž přichází bůh naproti tvé touze.

Neb smlouva s bohem, jak jest uzavřena,

tu oním pokladem, jejž nejvýš kladu,

jest skutkem bohu oběť učiněna.

Co můžeš za to dáti ve náhradu?

Chceš dobře dělat a tím, co v oběť dáno.

nad cizím statkem osobíš si vládu.

Teď v nejtěžším juž svitlo tobě ráno;

však církev může dispens udíleti,

čímž zdá se bludem, mnou co vykládáno.

U stolu musíš ještě poseděti,

neb těžký pokrm, jejž jsi požil, žádá

ku jeho strávení též přihlížeti.

Nuž ducha otevř a hleď, moje rada

by zůstala v něm, neb věděním není.

když mysl pochopené pustí ráda.

K dvojímu obrať při oběti zření,

to první předmět slibu, co jej tvoří,

a druhé pak jest slibu uzavření.

To druhé ničím pak se neumoří

leč slibu splněním, a v tomto byla

má řeč juž dříve tobě pravdy zoří.

Tož nutností se oběť objevila

n Hebreů, jak známo ti má býti,

ač v daru obětním se zaměnila.

To drahé, látkou slibu co lze křtíti,

muž‘ s jinou látkou býti zaměněno

a netřeba se tímto prohřešit!.

Leč nepřendávej drahé na rameno

si proto břímě, než by žlutým dříve

i bílým klíčem bylo otočeno.

A každé zaměnění ti buď křivé,

když obsažen tak jako čtyři v šesti

slib starý není v novém. Proto lživé

A nemožno jest záměnu tam svésti,

kde stále dolů tahá misku váhy,

co vlastní cenou příliš těžké jesti.

Ó smrtelníci, budiž slib vám drahý!

jej držte, ne však jako Jefte činil,

jenž při oběti své byl bez rozvahy!

Líp slušelo, by sebe z hříchu vinil,

než držel slib a tím spáchal zlo větší;

jej Řeků vůdce hlupstvím nezastínil,

Když Ifigenii lkát nechal v křeči

pro její krásu moudré s blázny, v čase

kdy o takovém slibu znějí řeči.

Ó křesťané, víc rozvahy k své spáse,

jak peří nebuďte ve vichrů sváry,

což omyje vás každá voda zase?

Vždyť máte zákon nový, též i starý

a církve pastýře, kteří vás řídí,

tím dosti mohou klíčit vaše zdary.

Zlá vášeň když vás svádí, buďte lidi,

ne hloupé ovce, jinak na vás čeká,

že pospolu vám vysmějí se židi.

Jak jehně nebuďte, jež nechá mléka

své matky, hloupé, vlastním po rozmaru

si pohrává a rozpustile těká.“ –

Tak Beatrice jak zde píši, v žáru

pak touhy k té se straně obrátila,

kde život v pestřejším se jeví tvaru.

Že mlčela, tvář jasem proměnila,

to zastavilo otázky mé, k letu

jež chtivá mysl má si připravila.

A jako šíp, jenž dříve protkne metu,

než do klidu se struna luku vrátí,

tak letěli jsme ku druhému světu.

Svou paní zřel jsem tak veselou státi,

že v hvězdy jak se potopila jasu,

tím hvězdu zřel jsem novým leskem pláti.

A hvězda když se smála, její krásu

jak hostila, což já pak, od přírody

jenž podléhám hned každé změně času!

Jak v rybníku, kde jasný povrch vody,

jdou ryby za tím, co k nim dolů kývá,

v tom domnění, že pastva to a hody:

Tak víc než tisíc světel zřím k nám splývá

a z každého zni hlas: „Hle vyvolený,

jímž rozmnoží se naše láska živá!“

A každý stín byl jasem ozářený,

jenž proudil z něho a pln veselosti

jak blížil se. Jak byl bys roztoužený,

Ó čtenáři, bych nyní řekl: „Dosti!“

ku písni začaté, pln nepokoje

víc zvědět jak bys žádal s toužebností!

Tož pochopíš, jaké jsem přestál boje,

jich žití zde a stav poznali chtěje,

když před mým zrakem stanuly jich roje.

‚Ó přešťastný, kterému milost přeje,

než opustil šik válečníků, zříti

říš, která věčným triumfem se skvěje!

My světlem, které celým nebem svítí,

jsme zníceni, tož každou svoji tuchu

dle libosti zde můžeš skonejšiti.

Tak pravil jeden ke mně ze ctných duchů,

a Beatrice: „Mluv, jen mluv, co žádáš,

jak bohům dopřej víry jim a sluchu!“

„Já zřím, že v své se vlastní světlo vpřádáš,

je s očí vlastních sypeš, v usmívání

že vzplanou vždy, jak tahy tváře skládáš.

Však nevím kdo jsi, proč tvé přebýváni

na stupni této sféry, duše svatá,

již spatřit lidem jiná záře brání.“

Tak děl jsem k světla, jehož řečí jata

dřív byla duše má a jeho záře

víc nežli dříve před tím vzplála vzňata.

Jak slunce v lesk svůj vlastní halí tváře,

když svojím teplem zvolna pohltilo

vše, co je v husté ukrývalo páře:

Tak v světle vlastním se mi utajilo

to svaté zjeveni v svém velkém plese,

a celé zahalené odvětilo

Tou řečí, již má příští píseň nese.

Zpěv šestý

Co Konstantin let orla, svého zvrátil,

že proti nebi spěl, za nimž on pílil,

jda za dědem, jenž Lavinii schvátil:

Pták Zéva na kraj Evropy se schýlil

a vydržel tam dvě stě let a déle,

hor soused, z kterých nejprve v svět cílil.

Pod stínem svatých křídel svojich bděle

svět řídil celý, z ruky v ruku vlády

až uzdu moje ruka chytla směle.

Jsem Justinian, císař byl jsem, rady

Pralásky pamětliv z našeho práva

jsem vyňal přílišnosti a vše vady.

Než na to dílo pomýšlela hlava,

já věřil v jednu přirozenost Krista

a víra tato zdála se mi pravá.

Leč Agapetus, duše vírou čistá,

a vrchni pastýř ved mne k pravdě zase,

mne obrátila jeho slova jistá.

Já věřil mu, co znělo v jeho hlase,

teď jasně vidím, jak ty v každém sporu

i klam i pravdo rozeznáváš v jase.

Když kráčel jsem tak podle církve vzoru,

Bůh ráčil k velkému mne nadchnout dílu,

já celý vzdal se jemu beze vzdoru.

Já Belisaru svěřil vojska sílu,

a nebes roka tak jej provázela,

že klidný být jsem nebyl na omylu.

Na otázku tvou odpověď má měla

zde připojit se, ale obsah její

mne nutí, aby dále řeč má zněla,

Bys věděl, jakým právem smělci chtějí

se protiviti znaku posvátnému,

když zmocňují se ho, neb v boj s ním spěji.

Svou ctností stal se vzácným světu všemu,

to zříš, od smrti Pallada ve mžiku,

kdy umíraje panství své dal jemu.

Pak v Albě víc než tři sta let měl v zvyku

se zahnízditi až k onomu času,

když proti třem vzplál boj tří zápasníků.

Těm, Sabinek co uloupili krásu,

čím byl, ty víš, až k Lukrecie bolu

zmoh sedmi králi kol vše ve zápasu.

Víš, jak se octnul mocí na vrcholu,

zbil Pyrrha a Brennem a skrz boje vřavy

i proti králům tuhou prošel školu.

Tu Quinctius, dle zanedbané hlavy

jenž zván, s Fabii Torquatus a smělí

též Deciové, jež ctím, došli slávy.

Pak Arabů pych skrotil zdivočelý,

jenž přihrnuli se za Hanibalem

přes Alpy, Pád kde zdroj má rozkypělý.

S nim Pompejus ve vítězení stálém

i Scipio spěl mladý, až to horu,

kdes narozen ty, naplnilo žalem.

V čas, v kterém nebe světa po obzoru

dle svého spůsobu slast síti chtělo,

vzal z vůle Říma Cesar jej bez sporu.

Od Vara k Rýnu co se pod nim dělo,

zřel Isar s Erou, zřely vlny Seiny

i každý dol, jímž vodstvo Rhóny spělo.

Pak v divý let se pustil od Raveny,

přes Rubikon se takým letem řítil,

že řeč i péro jsou zde beze ceny.

Do Španělska se potom v běh rozlítil,

spěl k Durazzu, zvítězil u Farsalu,

až horký Nil sám nad tím bolest cítil.

Zřel Simois s Antandrem v pouště palu,

zkad vzlét, i místo, Hektor kde spočívá

a k Ptolomea škodě vzlét a žalu.

Ku Jubovi jej bleskem mysl chtivá

dál hnala, pak se vrhnul ku západu,

kde slyšel Pompea jak tuba zpívá.

Co činil ten, jenž převzal po něm vládu,

Cassius Brutem proto v pekle vyjí,

a Modena s Perugií vede vádu.

A proto nářky Kleopatry nyji,

jež před ním prchající na útěku

tak náhlou smrt si ostrojila zmijí.

K rudému moři hnal se v boje vzteku,

až světu mír dal taký, že chrám Jana

byl uzavřený přec po bouři věků.

Co znamení, jímž k řeči duše hnána,

pak později a dříve udělalo

v té říši zemské, jež v něm zřela pána,

To malé se a nepatrné zdálo,

když jasným okem zříš a jasným citem,

co rámě třetího je vládce jalo.

Neb spravedlnost, jejíž dýšu kmitem,

ta v roce jeho dopřála mu slávu,

vše pomstít, co v ní vřelo v hněvu lítém.

Teď podiv se, mou poslouchaje zprávu!

Neb znamení to Tita ve průvodu

šlo pomstit dávný hřích ve vojska davu.

A církev když pak svíjela se v hlodu,

jejž Longobardský zub jí krutě zadal,

tu Karel Velký zahnal každou škodu.

Teď jesti čas, bys o těch sond svůj spřádal,

jejichž hříchu před tím jsem se zmínil,

i o přívalu zla, jenž z něho padal.

Ten liliemi žlutými kříž stínil,

a tomu kříž má symbolem zas býti

jen strany jeho. – Kdo zlo větší činil?

Pro rejdy svoje hleďte vyvoliti

si Ghibellini jiný znak, jeť v zlobě

kdo od práva jej touží odděliti.

A nový Karel nedovolí sobě

jej skácet Guelfy, bát se bude drápů,

jenž větším lvům srst pocuchaly v mdlobě.

Pro otců hřích juž často na útrapu

vydány děti; a Bůh za lilie

že změnil by svůj znak, věř, těžce chápu.

Na malé této hvězdě v jasu žije

tlum dobrých duchů, pro dobro co žili,

cti věnec se slávou i smrt jim vije.

Když v pobloudění jejich snaha chýlí

se jinam, poznáš, kterak mnohem méně

zář lásky pravé v srdce jejich cílí.

A zásluhu zde srovnat ku odměně,

to samo část radosti naši dělá,

když zříme v pravé jak je známá ceně.

A spravedností živou naše smělá

je touha mírněna v té míře, v muky

že hříchu nemůž klesnout rozechvělá.

Zpěv sladce zvučí, když je mnohozvuký,

tak rovněž pojí žiti stupně různé

se v těchto kruzích sladké na souzvuky.

Roméa světlo plá v té perli luzné,

kterého čin tak veliký a skvělý

na světě došel odměny tak hrůzné.

Však Provencalům, věř, se toho zželi,

těm sokům jeho; špatně jedná, který

čin dobrý jiných bere v škoda smělý.

Měl Raimund Berlinghier čtyry dcery,

a všecky královny, zač Roméovi

měl děkovat, jenž neznám, poutník šerý

To způsobil; on falešnými slovy

jat účty chtěl, a ctný moh ukázati

na deset, pět a sedm tyranovi.

A chudý v stáří dál se musil bráti.

Byť v srdce zřel mu svět, jež nevděk pálil,

když po kuse chleb musil vyžebrati,

Ač chválí jej, věř, více by jej chválil.

Zpěv sedmý

Osanna, sanctus Deus Sabaoth,

superillustrans tua claritate

felices ignes horum malahoth!“

Tak vracejíc se k písni svojí svaté

ta bytost dále započala pěti,

své skráně majíc dvojím světlem spjaté.

Já zřel, jak s drahými zas vírem letí,

jak nejrychlejší jiskry rázem zraku

se skryly, dálka šla jim ve zápětí.

Já k sobě: „Řekni, řekni,“ bez rozpaku

jen „Řekni,“ pravil, „sladké svojí paní,

ať rosou v žízni, sluncem je ti v mraku.“

Leč ona úcta, která vždy mne sklání,

když slyším pouze B znít nebo ICE,

mne uchvátila jak člověka spaní.

Hned usmála se na mne Beatrice,

i v ohni pohled ten moh oblažiti!

jsouc ochotna mé vyplniti chtíče.

„Jak myslím teď, co nemaž‘ klamem býti,

jak spravedlivě pomsta spravedlivá

se trestá, v tobě plamen pochyb nítí.

Vsak osvobodím tobě ducha, živá

slyš slova moje, nebo jimi tobě

v dar velký nyní velká pravda splývá.

Své vůle uzda, ač ku blahu sobě,

přec nechtěl člověk snésti nezrozený,

tím sebe i svůj rod vzdal pekel zlobě.

Čímž řadou věků bludem poražený

rod lidský ležel chorý, božím Synem,

jenž sestoup na zemi, až odcizený

Pak Stvořiteli vesmír jedním kynem

byl spojen s onou prabytostí zase

jen jedním jeho věčné lásky činem.

K mým slovům obrať zrak! Ve plné kráse

ta příroda, ve svazku s Bohem byla

tak dobrá, čistá, jak v stvořeni čase.

Leč z ráje sama sebe vyhostila

od cesty pravdy a od žití svého

se sama příliš záhy odvrátila.

Trest měříme-li kříže posvátného

dle těla podstaty, pak podle práva

toť věru trest byl na očistu zlého.

Vsak žádná křivda nebyla tak žhavá,

na osobu, jež trest ten vytrpěla,

v níž taká bytost, když se pozor dává.

Tak jediná věc různý účin měla,

ta smrt se Židům líbila i Boha,

a nebe roztrhlo se, zem se chvěla.

Teď nesmí ti ve příkrém zdát se slohu

řeč, která dí, že spravedlivě mstěna

zde spravedlivá pomsta. Leč tvou vlohu

Zřím, kterak myšlenkami zapletena

jest v uzel, na kterého rozluštění

tvá mysl čeká snažně roztoužená.

Díš: „Co jsem slyšel, to je k pochopení,

proč ale Bůh ten spůsob volil právě,

by vykoupil nás, to mi zřejmé není.“

To bratře očím všech vždy bode tmavě

se míhat v taji všem, jimž nedozrála

ve ohni lásky duše plápolavě.

Leč toto že jest cesta všechněch stálá

a zřídka poznaná, chci tobě říci,

proč byla nejlepší. Věř, neskonalá

Dobrota boží, záště neznající,

plá bez ustání v jisker takých roji

nám věčné krásy jevíc čaroskvící.

Co bezprostředně dolů z ní se rojí,

jest bez konce, kde ona pečeť vtiská,

tam otisk věčně trvá v kráse svojí.

Co bezprostředně z ní jen dolů tryská,

je volné všecko, nemůž podlehati

všech věcí moci, kterým změna blízká.

Ji dražší, čím ji bližší vidíš státi,

neb svatý plamen, jejž věc každá hostí,

zříš v nejpodobnějších ji nejvíc platí.

Z všech těchto věcí bytost lidská dosti

si výhod ‚ bere, pakli jedna schází,

tu klesá s výše svojí důstojnosti.

Hřích pouze v pouta, v okovy ji hází,

ji nepodobnou tomu dobru čině,

neb z jeho světla málo do ni vchází.

A neoctne se dřív milosti v klíně,

když trestem nenahradí choutky smělé,

kterými padla v lup a kořist vině.

Když hřešili jste, základem svým cele

jste vzdálili se v lidstva celém rodu

své důstojnosti, ráje říše skvělé.

A dobře pozor dáš-li, najdeš shodu,

že návrat nebyl možný jinou drahou,

než projit jedním z těchto dvojích brodů.

Buď musil Bůh se spravednosti váhou

ustoupit z lásky, nebo ze své síly

tvor učinit mu zadost vlastní snahou.

Ve propasť věčné rady kéž se schýlí

a upře oko tvé a v roztoužení

ať za mou řečí krok za krokem pílí!

Věz, člověk nikdy ve svém omezeni,

by zadost učinit moh, neměl vlohu,

neb nemoh sestoupit v svém pokoření,

Jak povznesl se vzdorem proti Bobu.

Toť příčina, že víc pomoci sobě

on nemohl, jak vyložit ti mohu.

Tak zbyly Bohu nyní cesty obě,

by život vrátil vám, jenž nepřestává,

a tou či dvěma k první ved jej zdobě.

Leč dobrý skutek že se dražším stává,

čím o dobrotě srdce, jež ho koná,

zkad vychází, svědectví větší dává;

Tu všemu vtisknutá dobrota ona

všech užila cest, aby v první krásu

důstojnost lidská vešla bezúhonná.

K poslední noci od zbitého jasu,

jímž první den vzplál, z žádné nikdy strany

čin taký nestal se a v žádném času.

Sám dal se, štědřejší byl Svrchovaný

když sílu dal vám pozvednout se k zdaru,

než odpuštěním zhojit vaše rány.

Vše jiné cesty vedly pouze k zmaru

a nestačily, kdyby ve pokoře

Syn boží nesnížil se k těla tvaru.

Bych každé tvoje ukojila hoře,

teď vysvětlím, co nejasné ti bylo,

bys jako já zřel všady pravdy zoře.

Díš: „Vzduch, zem, oheň, vidím vše, co slilo

se opět z nich a zřím, jak k zmaru v krátce

se chýlí, málo trvá toto dílo.

A věci ty jsou přece boží práce,

čímž je-li pravdou, co dřív ústa děla,

tož neměly by zhynout.“ – Kde dlíš sladce,

Ta čistá říš i andělů druž skvělá

jsou stvořeny, o těchto právem platí

dle bytosti jich, jak se jeví celá.

Však živly, jež jsi začal jmenovati,

a ony věci, které z nich se tkají,

ty ze stvořených vidíš žitím pláti.

Jeť látka stvořená, již v sobě mají,

jeť stvořená ta tvorná jejich síla

v těch hvězdách, které kol nich obletaji.

A z směsice, jež k tomu způsobilá

hvězd svatých paprslek a pohyb budí,

všech zvířat a všech rostlin duši. Milá

Ta dobrota též vzbouzí v naší hruďi

proud života, jejž plní láskou k sobě,

že po ní zpět se život stále trudí.

A tím též může jasným býti tobě

těl vzkříšení, když váží mysl smělá,

jak lidské tělo v oné vzniklo době,

Kdy prarodičů lidská vznikla těla.

Zpěv osmý

Dost dlouho za to měl svět ku své zkáze,

že Venuše kol lásku pošetilou

rozsívá t kruhu třetím na své dráze.

A proto ctívali ji se vší silou

i oběťmi i sliby, zpěvy chvály

dřív staří s myslí bludem zotročilou.

Pro Dionu, Cupida rovněž pláli,

v ní matku viděli a v něm pak syna,

jenž na Didony klín sed hošík malý.

Té jménem, s kterou zpěv ten započiná,

též hvizdu zvali, jež se slunci dvoří,

před ním i za ním k tanci nejsouc líná.

Já necítil, jak spěl jsem k její zoři,

však v ni že jsem, má dosvědčila paní,

jak před mým zrakem větší krásou hoří.

A jako jiskry vidíš v ohně plání,

a jako v zpěvu rozeznáváš hlasy,

ten začíná, co druhý v doznívání:

Já v tomto světle viděl jiné jasy

prolétat v kruhu, ty míň a ty více,

dle toho v Boha tvář jak patří asi.

Z chladného mraku větry foukajíce

ať zjevny neb ne, zdály by se líné

těm, jichž by postihnuly zřítelnice

Jak řada božských světel k nám se šine,

svůj zastavujíc plesný rej, ze zdroje

jenž velkých Serafů se dolů řine.

A jenž nám nejblíž stáli, z těchto roje

jsem „Hosanna“ tak hlasně slyšel zníti,

že zas je slyšet věčná touha moje.

A jednoho zřím blíže přistoupiti,

jenž takto mluvil: „Co chceš, řeknem rádi,

by duše tvá se mohla zveseliti.“

Náš rej a let i s naší žízní pádí

v těch kruhu, nebes knížaty jež zvete,

a o nichž pěls juž na světě v svém mládí:

„Voi, che intendendo il terzo Ciel movete,“

chcem k vůli tobě odpočinout chvíli,

tak v srdcích našich láska k tobě kvete.“

Co oči mé se plny úcty chýlí

ku paní mé, která mne ujistila

a dodala mi poklidu i síly,

Má tvář se ihned k světlu obrátila,

jež tolik slibovalo, ve pohnutí

„Rci kdo ty jsi?“ má ústa promluvila.

A v silnějším to stojí v zaplanutí

zde přede mnou, neb radost z mojí řeči

ples jeho množí a je k řeči nutí.

I začlo takto: „Kdyby svět mne větší

byl dobu choval, než se vskutku stalo,

moh mnohému se uhnout nebezpečí.

Má rozkoš, kterou moje světlo vzplálo,

mne taji tobě a tak příliš halí

jak zvíře, jež se do hedvábí vtkalo.

Dost a vším právem city tvé mně přály,

a byť bych déle žil, já lásky svojí

bych víc ti dal než list. Kde Rodan valí.

Se kol levého břehu, kde s nim pojí

se po svém běhu ústíc Sorga řeka,

zem ta budoucí byla říší mojí.

I Ausonie roh (jak vzácná vděka),

kde Gaeta ční, Crotona a Bari,

kde Tronto s Verdem v šíré moře vtéká:

Na skráni zřel jsem vínek země starý,

již Dunaj na svém břehu obetkává

jda z Němec; štěstí kynuly mi zdary

Na Trinacrii, v dýmu jenž je smavá,

v střed Pachinu a Peloru se noří

nad zálivem, jenž s větry v boj se dává.

Ne Typhonem, leč sírou, jež v ní hoří;

jí z Rudolfa a Karla dal bych krále,

byť špatná vláda, která vždycky tvoří

Zášť v národech, již podmaněni stále,

ryk vzpoury Palermem nerozpoutala,

jenž: „Umři! Umři!“ volal nenadále.

Byť duše bratra toho předzvídala,

on Katalonské chudé hrabivosti

byl by se střežil, by jej nezdolala.

Neb potřeba je míti pozornosti,

by on neb jiný na loď vlády jeho

víc břemen nekladli, neb dost jich hostí.

Syn otců štědrých, ducha spořivého,

měl v životě svém takých míti sluhů,

jenž nedbali jen blaha měšce svého.

„Můj vládce, řeč tvá sladce jde mi k duhu,

že věřím, radost, kterou ve mně nítí,

to dobro, jež je celé v tomto kruhu,

Ty musíš, pane, jak já stejně zříti,

tím sladší je mi a tím více drahá,

že ve patření na Boha ti svítí.

Tys zveselil mne, slovo tvé však sahá

v tlum pochyb mých, ó prosím, vysvětli mi,

proč sladké símě v hořký plod se vzmáhá?“

On: „Pravdu-li zvíš o tom ústy mými,

pak otázkám ty obrátíš se tváří,

jak nyní k nim‘s obrácen zády svými.

To dobro, které spokojením daří

a pohybem říš, kterous prošel málem,

zde t těchto tělesích co síla září.

Ne bytosti jen v duchu dokonalém

jsou předurčeny, ale ve souzvuku

s jich bytím jde, že v blahu žijí stálém.

Tím všecko, z toho co odlétá luku,

zde k určitému konci přímo spěje

jak šíp jde k cíli. Řeči moji zvuku

Teď naslouchej! Neb nebes velké děje

by v toho opaku jen trosky byly,

ne díla, krása jichž se věčná skvěje;

Což nemožno neb vlohy, jimiž pílí

v rej okruh hvězd, ty nemýlí se tady

a jejich prazdroj sotva též se mýlí.

Zříš v pravdy této výkladu snad vady?“

Já na to: „Čeho potřebí, zřím zjevně,

v tom příroda že nemůž pozbýt vlády.“

On: „Hrál by osud s člověkem víc hněvně,

by nebyl občanem na této zemi?“

Dím: „Bez důkazů, ano, to vím pevně.“

„A můž jím být i kdyby s lidmi všemi

tam nebyl živ dle stavů rozmanitých?

Ne, pravdu děl-li mistr slovy těmi.“

On dospěl až sem v důsledcích svých hbitých

a zavíral: Tím rozmanitost v květu

všech činů vašich i jich zdrojů skrytých.

Tak Solon ten, ten Xerxes dán jest světu,

ten Melchisedek, a ten jiný zase,

jenž svého syna ztratil v bujném letu.

Sfér přirozenost v dokonalé kráse

na smrtelný vosk vtiská pečeť svoji,

však rozdíl v domech lhostejný jí zdá se.

Tím Esau v matky lůně se juž dvojí

od Jakuba, Quirin je nízký v rodu,

že pověsť s Martem jej co otcem pojí.

Co zplozeno by vždycky hrálo v shodu,

věř, s ploditeli, kdyby nevynikla

zde prozřetelnost boží nad přírodu.

Teď pravda, již měls v zadu, v před ti vnikla,

však přídavkem nechť tebe řeč má daří,

bys zvěděl, jak má duše tobě zvykla.

Když s přírodou se lidské štěstí sváří,

tu, jako símě vniklé v cizí půdu

se sama zvrhne a své dílo zmaří.

A kdyby svět dbal na tu sílu pudů,

jak příroda je dává, věř mi cele

by plodil dobré lidi bez jha bludu.

Vy v kněžství toho nutíte, jenž směle

se mečem pásat chce dle pudu svého,

a krále uděláte z kazatele;

Čímž krok váš na scestí je bludu zlého.

Zpěv devátý

Když sličná Clemenzo tvůj Karel vlídný

mne osvítil, jal se mi vyprávěti,

ký jeho rod klam očekává bídný,

A pravil: „Mlč, nech čas ať dále letí,

víc říci nemoha, než: škodě vaší

pláč spravedlivý přijde ve zápětí.“

Juž svaté světlo toto nazpět snáší

se do Slunce, které je plní celé,

jak v dobro, které každou touhu plaší.

Ó duše podvedené, zdivočelé,

to dobro necháváte a své čelo

jen ku marnostem obracíte směle.

V tom ejhle, světlo jiné hbitě spělo

mně naproti a v jeho zářném plání

jsem četl, že mně zalíbit se chtělo.

A jako dříve oči mojí paní,

že tkvěly na mně, zjistily mi zase

svým souhlasem, bych pronesl svá přání.

„Kéž touho mou bys v krátkém splnil čase

ó duchu šťastný, důkaz dej mi záhy,

má myšlenka že v tvém se zhlíží jase!“

A světlo neznámé, v němž zřel jsem tahy

z dna hloubky, v které zpívalo, hned ke mně

to dělo jak ten, kdo jest dobrem blahý.

„Ve oné části Italské zlé země,

jíž Rialto a Brenta hranicemi

a zdroje Piave, tam zvedá jemně

Se malý vršek, s něhož znána všemi

se vyřítila pochodeň kdys žhavá,

škod nadělala mnoho celé zemi.

Týž kořen zrodil ji i mne, dí smavá,

Cunizza slula jsem, zde planu v zdobě,

neb této hvězdy přemohla mne sláva.

Svůj osud více nevyčítám sobě,

jej odpouštím si, nezříš bol v mé tváři,

což těžko chápe váš lid ve své mdlobě.

Ten drahokam, který tak luzně září

na našem nebi a mně nejblíž svítí,

má velkou slávu, která, než se zmaří,

Věk pětkráte se musí obnoviti;

viz, jak má člověk toužit vyniknouti,

by po prvním mu druhé vzešlo žití.

To necítí však lid ten na své pouti,

jejž Tagliamento s Adiží objímá,

jenž, byť i kárán, pramálo se rmoutí.

Vsak Padova že zbarví zdroj, jenž hřímá

kol Vicenzy, ta jistě přijde chvíle,

neb všecken národ tvrdošíjně dřímá.

A kde se draží Cagnano a Sile,

tam hlavu, vládna v pýše, jeden zvedá,

že chytit jej, síť tká juž lidská píle.

A věrolomnost kněze svého, běda,

opláče Feltro, tak po hříchu bažil,

že Malta horšímu víc místa nedá.

A vanu věru bych se najít snažil,

kam Ferrarských krev stekla by jak splavem,

a zmdlel by, po uncích jenž by ji vážil.

Tu krev, již dobrý kněz ten rozdá právem,

že věrným zůstává své straně kleté

a dar ten půjde v souhlas s vaším mravem.

Jsou zrcadla tam, které trůny zvete,

zkad kyne vstříc nám bůh, jenž všech je sudí,

čím správnost řečí těchto nahlédnete!

Tu zmlkla a domněnku ve mně budí

tím vířením, v něž vrátila se zpátky,

že jiné myšlenky jí vzplály v hruďi.

Mně druhý, známý juž ples ráje sladký

vzplál v jasné záři náhle přede zrakem,

jak slunce zář když raní rubín hladký.

Lesk nahoře zde radosti jest znakem

jak úsměv na zemi, leč dole stíny

se zatemňují, duch když pokryt mrakem.

Bůh vidí vše, ty jeho do hlubiny

se noříš duchu blahý, já k ní pravím,

že jasné jsou ti všecky jeho kyny.

Proč hlas tvůj, který souzvukem zní smavým

s tou písní zbožných světel, které šesti

se halí křídly jako kuklí, žhavým

Cíl touhám nestaví mně svojí zvěstí?

Já nečekal bych na otázku tvoji,

bych pronik tě, jak tobě dáno jesti.“

„Dol největší, v kterém se voda rojí,

– on začal hovor, – vyjma ono moře,

jež celou zem objímá páží svojí,

Ve sporných březích také na prostoře

se rozkládá vstříc slunci, poledníkem

že místo jest, jež zřel jsi na obzoře;

V tom údolí jsem žil byv smrtelníkem

tož mezi Ebrem a Macrou, jež dělí

Toscanu od Janovy oka mžikem.

Týž východ a týž západ nachem skvělý

má Buggéa, i rodiště mé, v kterém

kdys přístav zbarvil příval krve vřelý.

Zván Folko byl jsem ve zástupu sterém,

jenž znal mne kdys, a nebe toho cítí,

teď můj vliv, jak já jeho dřív tímž směrem.

Dceř Bela nevzplála tak láskou v žití,

což Sicheu i Kreuse látkou stonu,

než vlas mi ostřihán, ni v klamu síti

Kdys Fyllis nepadla tak Demofonu,

ni Alcid, pro Jolu když cítil plání,

tak nemiloval prudce jak já onu.

Zde není litost, zde jest usmívání,

ne nad vinou, s níž nemáme víc práci

leč nad silou, jež v dobrý cíl vše sklání.

Zde v umění zrak udiven se ztrácí,

jež všecko takou láskou vyzdobilo,

čímž dolejší svět k vyššímu se vrací.

By ale přání tvé se vyplnilo,

jež vzniklo v tobě poutí v této sféře,

přej mluvit dál by dopřáno mi bylo.

Ty rád bys věděl, kdo asi se béře

v tom světle, které na blízku mi kmitá,

jak slunce svit se čistou vodou deře.

Věz, mír a jitro Rihabě zde svítá,

jeť v spolek náš zde vřaděná, ji z něho

na stupni nejvyšším plá pečeť vrytá.

Do nebe toho, světa pozemského

kde stín se hrotem končí, byla vzata

dřív chorovodem Krista vítězného.

Neb slušno jesti, aby záře zlatá

ji věnčila kdes v nebi, pro lesk slávy,

jež získala nám dvojí ruka svatá.

Neb v svaté zemi dbala, kolem hlavy

by Josue nes vavřín, žena ona

v té zemi, k níž jest papež nevšímavý.

Tvé město vystavené od démona,

jenž k tvůrci svému obrátil se zády,

pro jehož závisť v slzách duše stoná,

Květ kletý rodí a rozpíná všady,

jenž ovce s jehňaty v blud vede větší,

neb vlkem stal se pastýř plný zrady.

Tak Nový zákon, Otců svaté řeči,

vše opuštěno, pouze dekretály

se studují, jak jejich kraje svědčí.

Tím zabývá se papež s kardinály,

jich myšlení Nazaret málo jímá,

kam Gabriela perutě se vzpjaly.

Leč Vatikan a jiné části Říma,

jež hřbitovem se staly, tam kde množství,

jež Petra sledovalo, nyní dřímá,

Ty zbaveny juž budou cizoložství.

Zpěv desátý

S tou láskou, v niž mu od věčnosti rovna

ku svému v touze pozírajíc synu,

ta první Síla svatá, nevýslovná,

Vše stvořila, co v ducha tvého klínu,

co před zrakem se točí s takým ladem,

že nítí ples v nás při každém svém činu.

Čtenáři, k vyšším kruhům, které řadem

mně kynou, ať se tam tvé oko ztrácí,

kam protínání obou kruhů kladem.

Tam začni v mistra nahlédati práci,

jenž takou láskou k sféře té se sklání,

že od ní ani zraku neodvrací.

Viz, odtamtud jak šikmý kruh v svém plání

se odděluje, planety v němž svítí,

by pomohl všem, kdož se po něm shání.

Viz jejich dráha jak se šikmá řítí;

tak nebýt, síla mnohá zahálela

a schopnost mnohá musila by mříti.

Od cesty přímé by se ukláněla

míň nebo více, nahoře neb dole,

by světa soustava chyb dosti měla.

Teď, čtenáři, juž zůstaň při svém stole,

přemýšlej o tom, co zde dáno tobě,

ples chceš-li mít než umalíš ve zápole.

Já častoval tě, sám jez; v této době

mou péči všecku látka vyžaduje,

jež za písaře zvolila mne sobě.

Největší služka přírody, jež snuje

vesmíru žíti mocí nebes sily,

a jejíž světlo čas nám rozměřuje,

Se točila s tou částí, o niž byly

dřív řeči mé, a spěla ve spirále,

v níž zjevuje se dřív nám v každé chvíli.

Já s ní jsem byl, že stopuje však stále

jsem nevěděl, tak člověk, že v něm klíčí

myšlenka první, neví, nenadále.

Dík za to dlužen byl jsem Beatrici,

že v čase krátkém, jemuž míry není,

mne z dobra ještě ku lepšímu cvičí.

Ó v jakém samo čarném ozáření

vše plálo v slunci, kam jsem vstoupil právě,

ne barvou, pouze v světla rozproudění.

Cvik, rozum, umění bych namáhavě

zde spojil, k pojmutí to nedostačí,

leč lze to věřit a si přáti žhavě.

A příliš nízko obraznost má kráčí,

div není věru, pomníš-li té výše;

nad slunce nevnik, kdo se v prachu vláčí.

Zde čtvrté služebnictvo nebes říše,

jež velký otec sytí od věčnosti,

mu ukazuje jak plodí a dýše.

A Beatrice: „Dík, dík v uctivosti

vzdej slunci andělů, jež k smyslnému

tě zvedlo slunci svojí ve milosti.“

Hruď lidská sotva citu pobožnému

tak otevřela se a s takým chvatem,

s vším díkem vzdát se chtěla bohu svému,

Jak při těch slovech v srdci mocně vzňatém

se v boha vnořila má láska celá

i Biči zapomněvši v citu svatém!

Však právě v tom své zalíbení měla

a její vlídnost, jak ji duše zočí,

mou mysl k různým věcem obracela.

Já živá světla viděl, jak se točí,

my střed, korunou ona byla v jasu,

zpěv sladší měla nežli záři oči.

Dceř Latony tak v mlh a v páry času

na nebi vídáváme opásanou,

že mlha drží stužky toho pasu.

Ve dvoře nebes četné skvosty planou

(jdu odtamtud) tak vzácné lesky všemi,

že odnášet je věci zakázanou.

Zpěv těchto světel skvost byl mezi těmi,

kdo nemáš ale křídla ku povzletu,

ty čekej, ať zvěsť podá tobě němý.

Tak pějíce ta slunce v žhavém vznětu,

jak hvězdy, jež jsou blízké pevných polů,

kol nás ve trojím zakroužila letu.

Mně zdály se jak tanečnice v kolu,

jež nepustí se, ale chvíli v stoje

se pídí nové hudby po hlaholu.

A jedno světlo dělo z jejich roje:

„Když milosti svit, na němž láska pravá

se vzněcuje, zkad čerpá síly svoje,

Tak v tobě zrcadlit se neustává,

že vede tebe na ty schody výše,

po kterých návrat nemožným se stává:

Kdo vína ze své nepřál by ti číše,

pro žízeň tvou ten byl by bez volnosti,

jak tok, jenž spád by neměl v mořské říše.

Chceš květy znát, jež tento věnec hostí,

jenž s láskou na krásnou se paní dívá,

jež k povzletu ti vdechla síly dosti?

Já z beránků byl stáda, kterým kývá

ku pravé cestě Dominik, kde v blahu

lze dlít, když cesta nesláká tě křivá.

Ten po pravici, bych tvou skojil snahu,

můj učitel a bratr Albert svatý,

já Tomáš Akvinský jsem. Tuto dráhu

Dál sleduj, druhé poznat jsi-li jatý,

nechť oči tvé dle slov mých v kruhu hrají,

jenž tvoří tento věnec blahovzňatý.

Ty druhé lesky z Graciana plají,

jenž usmívá se; povznes oba soudy

tak, radost že to spůsobilo v ráji.

Jenž zdobí dále toho kruhu oudy,

jeť onen Petr, jenž podoben vdově,

dal církvi poklad svůj, však světla proudy

Zde páté světlo plá a stále nově

tak láskou dýše, že lační svět celý

tam dole po nějakém o něm slově.

V něm vzácné světlo moudrosti, v něm skvělý

byl složen poklad, k jehož nazírání

se nevznes žádný, pravda pravdou je-li.

A dále vidíš oné svíce plání,

jež v těla poutech vnikla nejhlouběji

v andělů bytost a jich povolání.

Dál v malé hvězdičce se tahy smějí

obhájce křesťanství, a z jeho díla

pak čerpal Augustin; když dále spějí

Tvé oči ducha za světly, (jež ctila

má ústa chválou) zastaví se záhy,

po osmém žízeň juž tě uchvátila.

Tam, zříc vše dobro, pije rajské vláhy

zdroj duše, světa klam a světa bludy

jenž zjeví, jdou-li k tomu cíli snahy.

Ve Ciel ď oro leží těla údy,

z nichž vyhnána, a z vyhnanství a bědy

sem přišla mírem skojit světské trudy.

Dál plamenný dech Isidora, Bedy,

dále Richarda též, který v kontemplaci

hloub nežli člověk pohroužil své hledy.

Ten, od něhož tvůj zrak se ke mně vrací,

je světlo ducha, jemuž, smrt že váhá,

se zdálo v těžké myšlenkové práci.

Toť Sigiera hvězda věčně blahá,

on učil ve „ulici slaměné“ a mnohá

jím pravda těžká zjevila se nahá.“

Jak orloj v chvíli volá nás, kdy boha

se vzbouzí nevěsta, k ženichu pěje,

by miloval ji, spěchá její noha;

Čásť jednu táhna, druhou poháněje,

a bim bam takou sladkou notou buší,

že srdcem v mír zladěným láska chvěje:

Tak viděl jsem to slavné kolo duší

se točit; v sboru zní jich hymna smavá,

jich hlasů sladkost sotva srdce tuší,

Tam známa jest, kde radost nepřestává.

Zpěv jedenáctý

Ó péče šílená smrtelných lidí,

jak bludné jsou tvé všecky sylogismy,

jenž křídel tvojich povzlet dolů řídí!

Ten loví práva a ten aforismy,

na kněžství onen všecku skládá péči,

ten na vládu násilím i sofismy;

Ten snahou po loupení jiné předčí,

ten úřadů, ten zahálky se chytá,

ten umdlévá zas v smyslnosti léči:

Co, toho všeho zbavenému, svítá

po boku Beatrice blaho ráje,

jenž přeslavně mne na mé pouti vítá;

Co každý plamen kolem poletaje

se na bod kruhu, odkud vyšel, vrátil,

tam tkvěl, jak na svícnu když svíce plaje;

Ze středu světla hlas mé ucho schvátil,

ze světla, jež mluvilo se mnou dříve

ve úsměvu, jejž vzácnější jas zlatil:

Jak zažíhám své světlo lásky živé

tím, v světlo věčné že zřím bez ustání,

znám každé hnutí tvojí mysli snivé.

Ty pochybuješ a ty chováš přání,

bych vyslovil se obšírně a zcela,

by jasnější tvé bylo pojímáni.

„Kde v blahu dlít lze,“ když má ústa děla,

i tam kde pravila „se nevznes žádný;“

Zde rozdílu by duše dbáti měla.

Ta prozřetelnost, která v souzvuk ladný

svět s radou řídí, kterou pochopiti

jest každý rozum v lásce příliš chladný,

By k miláčku nevěsta mohla jíti,

jenž snoubil se jí křiče krví svojí,

tak ráčila to moudře upraviti.

By věrna jemu byla, co stráž dvojí

dva k ochraně jí bohatýry dala,

jenž vedou ji a po stranách jí stojí.

Jak v serafu tak v jednom láska plála,

a moudrost druhého na vaší zemi

se odlesk jasu cherubínů zdála.

O jednom povím, neb oběma těmi

zní chvály zvěst, když o jednom řeč zvoní,

cíl jeden měli svými skutky všemi.

Kde Tupino, a potok vlny roní

z té hory, Ubaldo již zvolil sobě,

svah úrodný se s vrchu dolů kloní,

Zkad z Portasole cítí v každé době

Perugia chlad i vedro, za níž kvílí

Nocera s Gualdo ve jha těžké mdlobě.

A z toho svahu, kde se nejmíň chýlí,

tam slunce vzešlo světu užaslému,

jak častěj nad Gangem se vznésti pílí.

Čí řeč když přijde k tomu místu ctnému,

Askesi neříkej, to děl bys málo,

spíš Východ říkati se sluší jemu.

Nad východem svým málo ještě stálo

a juž začala země cítit vskutku,

co z jeho síly útěchy jí plálo.

Mlád, s otcem vlastním on se pustil v půtku,

tož k vůli ženě, kteréž každý dveře

jak samé smrti uzavírá v smutku.

Před soudním dvorem, hle, ji za svou bere

et coram patre dí: „Hle moje žena!“

ji stále chová větší ve důvěře.

Ta jedenáct set roků zavržená

tak žila po prvního chotě ztrátě,

bez nápadníků, sirá, opuštěná.

Co pomohlo, že u Amykla v chatě

ji viděl klidnou nehnouti se z místa

ten, před nímž svět se třás? Rci, ku oplatě

Zda věčnost pomohla ji, láska čistá,

že Mar’je, když zůstala dole státi,

se ona vznesla na kříž vedle Krista?

Bych jasněji moh tobě zprávu dáti,

František s Chudobou jsou milující

v mé dlouhé řeči. Takou láskou jati

Tak svorně žili s usměvavou lící,

s tak jasným zrakem, že myšlénka svatá

tím vzbudila se v mnohé mysli snící,

Že Bernard ctihodný juž první chvátá,

se zouvá za tím velkým mírem v běhu,

a míní, že se zpozdí. Nepojatá

Ty dobra studno, velká beze břehů!

Hle se Sylvestrem Egid spějí bosi

za ženichem pro nevěsty té něhu.

A mistr onen jde a otec prosí,

by s ženou vzali jej i se soudruhy,

jenž všichni provaz pokory juž nosí.

V své zbabělost je neschvátila kruhy,

že Petra Bernardona on byl synem,

ni zhrdání že útok zkusil tuhý.

Před Inocencem ve svém nehostinném

on trval úmyslu, až řádu svému

on první pečeť vymoh jeho kynem.

Když chudičký lid vzrost, jda v stopách jemu,

kterého život divuplný pěti

by slušelo víc sboru nebeskému,

Tu svaté jeho tužbě ve zápětí

duch věčný druhou korunu mu klade

na skráně a jej Honoriem světí.

Po mučednictví v touze věčně mladé

před sultánem kdy kázal víru Krista

i apoštolů, jenž šli za ním všade;

A stěží tvrdý lid ten že se chystá

ku pravé víře, práce že tu marná,

italské setby žeň jej láká jistá.

Na tvrdé skále mezi břehy Arna

a Tibery vzal slední spečetění,

dva roky nesl znamení ta žárná.

Když tomu ale přišlo zalíbení,

jenž zvolil jej ku odměně ho zváti,

již zasloužilo jeho pokoření:

Svým bratrům spěchal co dědictví dáti

svou ženu nejdražší, jim přikazuje,

ji s věrnosti vždy stejnou milovati.

Z jejího klína výše vystupuje

chtěl duši vznešenou v říš svoji vznésti,

mar jiných zdobu sobě zakazuje.

Teď pomysli, kdo ten byl, jenž měl štěstí

být jeho druhem a člun Petra boží

na šírém moři pravým směrem vésti.

Toť patriarcha náš byl, zříš, kdo složí

svou víru v něho jda za jeho slovy,

jist bude, že nakládá dobré zboží.

Leč stádo jeho týrá teď chtíč nový

po nové stravě a tak rozptýliti

se musilo, za jinými spět lovy.

A čím se více v bludné dráhy řítí

a od pastýře vzdaluje se prudce,

věř, mléka míň lze z něho nadojiti.

Jsou jedni, mistra jenž chytají ruce,

škod bojí se, leč těch jest věru málo,

jim málo sukna stačí na kapuce.

To zřejmé dosti když se tobě zdálo,

a pozorné tvé bylo naslouchání,

by, co jsem pravil, před tebou vše stálo,

Tu z části uzří splněné své přání,

strom poznáš, jejž roztříští zloba divá,

též poznáš pravdu toho pokárání:

Blah žije, cesta jejž nezláká křivá.“

Zpěv dvanáctý

Jak dopověděl poslední svá slova,

ten plamen požehnaný, v rozhoupání

to mlýnské kolo začlo rej svůj znova.

A celou dráhu neopsalo ani

a jiné ve svůj kruh je náhle vpletlo,

a obou ruch i zpěvy v proplítání.

A pění sladkých fléten v sluch nám sletlo,

zpěv Mus i Siren našich před ním bledne,

jak světlem prvním odražené světlo.

Jak nad průhledný oblak stejně zvedne

se oblouků dvé v stejných barev kráse,

na služebnici svou když Juno vzhledne,

Že vnitřní kruh z vnějšího pozvedá se

jak hovor krásky té, ve lásky žáru,

jež mřela, jako páry v slunka jase,

I říká lid, když zří tu zářnou páru,

tu smlouvu boha s Noem v mysli maje,

že potopou svět nepropadne zmaru:

Tak rovněž z těchto věčných růží ráje

dva věnce kolem nás tu v kruhu spěly,

a vnitřní s vnějším v jeden souzvuk hraje.

Jak tento tanec a ples jiný celý

a sladký zpěv a záře náhlý přival,

rej světel družný, veselý a skvělý

V ráz vůlí volnou stál a odpočíval

jak oči, které dle libosti svojí

hned otevřem i zavřeme. Hlas zpíval

Ve nových světel čaruplném roji

a rychle v sobě, jako k hvězdě jehla

mne k místu obrátil, kde právě stojí.

Děl: Láska krásu ve mně rozežehla,

o jiném hovořit mi rozkaz dává,

jimž chvála mého vůdce v sluch mi lehla.

Kde o jednom, zní o druhém též zpráva,

neb jako stáli boje ve plameni,

plá obou stejně nebem spolu sláva.

Voj Krista, jehož nové vyzbrojení

tak mnoho stálo, kráčel za praporem

jen v skrovném počtu, líně, v strachu chvění,

Když král, jenž věčně vládne každým tvorem,

jen z milosti, ne jeho pro zásluhu,

se v tísni té smiloval nad svým sborem.

Své nevěstě, jak známo, přispěl druhů

dvou pomocí, jich činy vzňal i slova,

lid zbloudilý se vrátil; v onom luhu,

Kde zefír sladký rodí se vždy znova

a po Evropě listí otevírá,

jímž vzplane ji zas zeleň smaragdová,

Nedaleko, vln příboj břeh kde svírá,

za kterým slunce unavené poutí

se tají každému, že tma je čirá:

Tam blahou Calarogu zříš se pnouti,

jež pod ochranou velkého je štítu,

v němž vítězit lva zříš i podlehnouti.

Zde víry milenec tak jemný v citu,

zde narodil se athleta ten svatý,

k svým dobrotiv, leč k vrahům bez soucitu.

A sotva stvořen, jeho duch byl jatý

a naplněný takou živou cností,

že matky jeho klín byl věštbou vzňatý.

U zřídla svatého když s pobožností

byl svazek jeho a vírou uzavřený,

jenž oboum stejně velké blaho hostí,

Tu kmotra, jíž byl v náruč položený,

plod divuhodný ve svém snění zřela,

jím a řádem jeho na svět přinesený.

A jeho cena aby ve všem zněla,

duch s nebe pohnul se, jej kázal zváti

jen toho jmenem, jemuž patřil zcela.

A Dominik jej začli jmenovati:

jak o rolníku mluvím, jehož Kristus

v sad svůj na pomoc ráčil povolati.

Onť pravý posel, soudruh, jejž měl Kristus,

neb láskou první, co v něm zjevně vzplálo,

dal první radě v oběť, již dal Kristus.

A jeho chůvě to se často stalo,

jej němého na zemi zřela bdíti,

jak „Proto přišel jsem,“ mu v oku plálo.

Slul Felix právem ten, jenž dal mu žití,

a matka Johanna též právem slula,

když s překladem lze běžným souhlasit.

Ne jako nyní mysl jeho snula

se v Taddea a Ostijského v dráze,

leč láskou k pravé maně zaplanula.

Tak záhy učenosti strhal hráze,

obcházeti hned začal po vinici,

jež hyne, umdlévá-li vinař v snaze.

A potom vymoh sobě na stolici,

jež s ctnými dřív si vedla šetrněji,

(ne v křivdě ona – leč ji spravující),

Ne dispens dvou a tří, za šest jenž znějí,

ne první tučné místo uprázněné,

non decimas, que sunt pauperum Dei,

Leč dovolení dávno vytoužené

v boj s bludným světem jíti pro to símě,

zkad dvacet čtyry květů kol se klene.

Pak s dovolením, které získal v Římě,

v svět hnal se s učeností svou a vznětem,

jak ručej z hloubky jenž vln čerpá břímě.

A na tom místě utkal svojím letem

houšť keřů kacířských, kde ze vší síly

mu vzdorovaly, a dál spěchal světem.

A mnoho potoků se z něho chýlí,

jenž zavlažují teď křesťanství sady,

čím keře jejich teď se osvěžily.

V něm první kolo zříš-li vozu tady,

z kterého církev svatá sebe brání,

zříc vítězně v občanských sporů svády;

Tož výtečnost druhého bez váhání

sám uznat musíš, o němž chvály píseň

zde Tomášovo pělo rozmlouvání.

Leč kolej opuštěna, v prachu tíseň

jež obvodem hořejším kola jela,

kde vinný kámen dřív byl, tam je plíseň.

A čeleď jeho, jež chvátala smělá

za stopou mistra, zvrátila se z dráhy

a místo napřed nazpět kroky dělá,

A na žních věru poznáte to záhy,

až bude koukol stýskati si všude,

že před ním stodol zavřeny jsou práhy.

Dím ovšem, listy naši knihy chudé

kdo převrací, přec najde sem tam strany,

kde „jsem, jak býval jsem“, napsáno bude.

Ne z Casale ni z Aquasparty brány

však budou, neb ti vzdalují se řádu,

a těmi řád jest přísně vykládaný.

Bonaventury z Bagnoregio hradu

jsem duše, který vždycky v duši svojí

klad úřad napřed, světské péče vzadu.

Zde Illuminat s Augustinem stojí,

jenž první s provazem, o noze holé

se Boha stali druhy v jeho voji.

A s nimi Hugo, Mangiador v tom kole,

A Petr španělský, jenž slavně kmitá

svých dvanácti knih součinností dole.

A Nathan prorok a metropolita

Chrysostomus i Anselm Donat, který

psal gramatiku, jím v té vědě svítá.

Zde Rhaban u mne, v oblouku té sféry

zříš Joachima z Calabrie pláti,

jenž věštbou trhal budoucna háv šerý.

A bohatýra toho opěvati

jsem pohnut byl Tomáše láskou vřelou,

a moudrou řečí chválu jemu vzdáti

Jsem puzen byl i s družinou svou celou.

Zpěv třináctý

Teď představ si, kdo toužíš pochopiti,

co viděl jsem tu, a při řeči mojí

jak pevná skála hleď to v mysli míti.

Hvězd patnáct, jež se různě nebem pojí,

jim dodávají nový lesk a svěží,

až hustý vzduch proniknou záři svojí;

Vůz představ si, jenž v klínu nebes leží,

ať den ať noc tam svoji záři leje,

a nezmizí, ať voji kam chce běží;

Nechť rohu ústí před tebou se skvěje,

jež začíná, kde osa konči v kolu,

kol které první sféra v rej svůj spěje;

V dvě koruny si všecky představ spolu,

as jaké Minosa dceř učinila,

když smrti dech juž ucítila v bolu;

Zář obou v sobě aby zasvítila,

a obě tak se kolem otáčely,

v před jedna, druhá v sled by zabočila:

Pak budeš stín as míti pouze ztmělý,

pravého zhvězdění druhého víru,

jímž kol bodu, kde ztál jsem, nyní spěly.

Ta rychlost našich představ předčí míru,

jak nejprudšího nebe otáčení

spád Chiany, která se plíží v míru.

Na místo Baccha neb Apolla pění

tří osob božská bytost tady zněla,

jež s lidskou bytostí se v jednu mění.

Juž míra tance, zpěvu došla zcela

a k nám se svatá obrátila světla,

od péče k péči šťastná pouť jich spěla.

Jich mlčení, (je svorná zář v rej pletla),

to světlo přerušilo, jehož zvěstí

báj o chudáku božím ke mně sletla:

Slyš, jeden snop když vymlácený jesti

a zrní čisté v sýpce, láska svatá

hned jiný mlátit nutí v moje štěstí.

Mníš, v prsa, z kterých kost ta byla vzata,

jež zázrakem se stala krásnou ženou,

pro jejíž chuť svět stihla taká ztráta,

A rovněž v hruď tak kopím probodenou,

že hříchů všech je miska vyrovnána

před tím i potom vinou usmířenou,

Že světla byla taká spousta hnána,

co přírodě je lidské dovoleno,

tou silou oběma jež k žití dána:

Tož divíš se, co výš mnou pověděno,

když děl jsem, nového že nemá sobě

to dobro v pátém světle uzavřeno.

Teď oči otevři, co pravím tobě,

a uzříš jako kruh se k středu hodí,

má řeč a tvou vírou že jsou v shodě obě.

Co mře i co se nesmrtelné rodí,

jak odlesk myšlenky té zříš se chvěti,

již pouze z lásky nebeský pán plodí.

Neb živé světlo, ze světla jež letí,

se od něho, věř, oddělí tak málo

jak láska, která v svazku tom je třetí.

Vše paprsky své z dobroty jen spjalo,

jak ve zrcadlech v nebi devaterém,

ač věčně v sobě jedno pozůstalo.

A klesá takto zvolna k stupni, v kterém

až ku posledním schopnostem se žene,

a nahodilé tvoří tímto směrem;

Zvu takto všecky věci narozené,

jež nebe kroužíc volá ku životu

ať semenem juž nebo bez semene.

Vosk jich a kdo jej taví na hodnotu

se stejnou neváží, tož pozaskvívá

se víc neb míň duch tvůrčí skrze hmotu.

Na stromu téhož druhu rovněž bývá

žeň různá lepších a hned horších plodů,

z vás různé vlohy proto každý mívá.

Byť vosk vždy ku pravému dospěl bodu

a nebe působilo v plné síle:

lesk pečetě by vynik. Na přírodu

Vlak pohleď, pozadu jest ve svém díle

jak umělec, jenž umění jest znalý,

však chvěním rukou mařena jest píle.

Jen tam, kde pečetil žár lásky stálý,

kde jasně zřela síla svrchovaná,

jen tam povstati můž tvor dokonalý.

Tak zemi kdysi hodnosť byla dána,

všech organismů živých vrchol nésti,

tak těhotnou se rovněž stala Panna,

Že musím přisvědčiti tvoji zvěsti:

že nedospěla, nikdy nedospěje

jak v těchto dvou příroda v také štěstí.

Dík tomu, řeč má dál že tobě přeje,

„Neb kterak onen neměl rovna sobě?“

juž slyším, otázkou tvůj ret se chvěje.

Co temné abys poznal v této době,

tož pomni, kdo byl, co jej hnalo chtíti,

když řeklo se mu: „Pros a bude tobě!“

Tak nemluvil jsem, abys nemoh zřítí,

že králem byl, jenž pouze moudrost žádal,

by lidu mohl dobrým králem býti;

Ne kolik motorů je v nebi, bádal,

ne „necesse“ zda bude, když „necesse“

se b nahodilým spojí, zvědět hádal.

„Non si est dare primům motum esse,“

neb, trojúhelník zdali v polokruhu

a bez pravého úhlu opíše se.

To uvážíš-li, co mu na zásluhu

já kladu, poznáš, jaká moudrost krále

v něm byla, na tuto já mířím, druhu.

„Se nevznes“, uvaž jasným okem dále,

pak pochopíš, že králům to jen platí,

jichž velký počet, ale dobrých v mále.

S tím rozdílem chtěj moje slova bráti,

v tom můžeš potom celou vírou svojí

o Adamu i Kristu vytrvati.

To olovem ať nohu tíží tvoji,

ať jako unavená zvolna kráčí,

mdlá k „ano“ i k „ne,“ než to jasno stojí.

Neb nejhlouběji blázen ten se vláčí,

jenž „ne“ i „ano“ bez rozdílu říká,

ať spor se o to neb o jiné stáčí.

Neb mínění, jež ukvapeně vzniká,

se velmi často k chybné straně kloní,

a vášeň rozvahu pak sebou smyká.

Víc nežli s práznem, nebo blud jej cloní,

ni jak byl vyšel, nevrací se, smělý

kdo bez mnění po pravdě se honí.

Svět zřejmý příklad dává tobě skvělý:

tak Parmenides, Brissus, Meliss, mnozí,

jenž vyšli, kam však, dobře nevěděli.

Tak Sabell, Arius a přeubozí,

jenž jako meče ostré písmu byli,

je skroutili, čímž učení jich hrozí.

Kéž sond svůj lidé vždy by rozmyslili

a nesoudili jak ten, žeň co měří

dřív, nežli klasy k uzrání se chýlí.

Já šípek viděl ve zimních dnů šeři,

stál plný hloží, nevlídný, pln sněhu,

a z jara přec měl růži na svém keři;

A koráb zřel jsem lehký v rychlém běhu,

jak mořem letěl směrem svojí dráhy

a zhynul, než vjel v přístav blíže břehu.

Strýc Matěj s kmotrou Lízou bez rozvahy,

když vidí krást neb na modlení dáti,

ať nemní, že zří v soudů božích váhy,

ten může padnout, a ten může vstáti.

Zpěv čtrnáctý

Od středu v kraj, od kraje v střed se voda

ve oblé váse vždycky rozvlňuje,

když zvenčí se neb z nitra náraz podá.

To náhle v mysl moji sestupuje,

co pravím, Tomášovo slavné žití

co zatím zprávu svoji zakončuje.

Tož k vůli podobnosti, jež tu svítí

v tom, co děl on, co děla Beatrice,

jež po něm takto začla hovořiti.

„On neřekne, jaké jsou jeho chtíče

ni myšlenkou, ač potřebou mu jesti

se uchopiti jiné pravdy klíče.

Rci jemu, světlo, ve kterém zří kvésti

zde bytost vaši, zda potrvá s vámi

a bude se tak do věčnosti nésti;

A zůstane-li, časů proměnami

co bude, až vy stanete se těly?

zda neoslní zrak vám? Jako sami

V ráz pádem plesu vyššího v rej smělý

se rozháráni pustí tanečníci

a ve smíchu zpěv začnou převeselý:

Tak svaté kruhy, novou radost v líci,

po zbožné řeči nové začly řady,

rej veselý a píseň jásající.

Kdo naříká si, že zmíráme tady,

tam bychom žili, věru nepoznává

té věčné rosy osvěživé chlady.

Ten Jeden, Dva, Tři, jehož věčná sláva

u věčné žití v Jednom, Dvou, Třech stále

neobjatý ač vesmír obetkává,

Byl třikrát chválen duchů ve chorále

a s takým vděkem, takou melodií,

jež každé cnosti stačila by k chvále.

Z těch, v nejzářnějším světle co tu žijí,

hlas skromný z menšího jsem slyšel kruhu

jak Anděl asi mluvil ku Marii.

„Jak dlouho bude trvat v rajském luhu

ples čarovný, tak láska naše živá

se bude v takou šatit zářnou duhu;

Lesk její z lásky záře sílu mívá

a láska z patření, to rozmáhá se

co milosti nad zásluhu v ně splývá.

Až slavně v svatém octneme se mase,

pak naše bytost, jak je na se vloží,

se zastkví dokonalá v celé kráse.

Dar největšího dobra se v nás zmnoží,

ač bez zásluhy máme je, mním světlo;

jím schopni jsme pak patřit v světlo boží.

Tím naše patření do hloubi zkvetlo,

tím vzrůstá žár, který se na něm nítí,

tím vzrostlo světlo, které s něho sletlo.

A jako uhel, plamenem jenž svítí

svým živým leskem plamen převyšuje,

že v plamenech lze zřetelně jej zříti:

Neméně paprsk, zde jenž vytryskuje,

též převýšený bude těla leskem,

jež nyní země stále zahaluje.

A nebudeme znaveni tím bleskem,

neb silní budou ústrojové těla,

co snesou všecko, nebude nám steskem.“

A v obou sborech svorná píseň děla

jak na kyn jeden takým hlasem „Amen“,

po mrtvém těle touha že v něm zněla.

Ne pro sebe trysk tento něhy pramen,

leč otcům, matkám a všem drahým dříve,

než byli změněni v ten věčný plamen.

A dokola hle v záři stejně živé

lesk nový povstal nad leskem, jenž planul,

jak obzor, když se jasní v tiši snivé.

Když soumrak večerní ku zemi skanul,

jak nové hvězdy náhle vystupují,

zrak neví, zda jej přelud neovanul:

Tak nové bytosti se vynořují

a kol dvou kruhů jako do třetice

ve nový kruh se točí a v něm plují.

Svatého ducha pravá blýskavice

jak náhle před můj zrak jsi předstoupila

tak zářná, snésti nemoh jsem tě více!

Leč Beatrice se mi objevila

tak smavá, krásná, že jak jiným tady

má pamět rovněž tomu nestačila.

Jí oči moje nabyly zas vlády

se pozvednout a ku vyššímu blahu

jsem vznesen byl a v jiných duchů řady.

Já cítil, na vyšší že stoup jsem dráhu,

neb jasněj hvězda ta se usmívala

a rudším světlem než na zemském prahu.

A s celým srdcem, písní, která jala

do sebe všecko, bohu dík jsem vzdával

za novou milost, jež se na mně stala.

Z mých ňader ještě plamenů těch nával

se nevyrojil a já v duši cítil,

kým blahem dar ten hruď mou obetkával.

Neb velký lesk a rudý požár svítil

a plála světla a paprsky dvojí:

„jak Helie je zdobíš“, žas mne chytil.

Jak v menších, větších světel vírném roji

se mléčná dráha pne od polu k polu

a mudrcům tak velkou starosť strojí –

Tak v hloubi Marta vše ty svity spolu

se pojily to svaté na znamení,

jež tvoří kvadranty ve jednom kolu.

Ta pamět má se vzpíná nad umění,

neb na tom kříži tak plál světlý Kristus,

že obraz lepší možno najít není.

Leč kdo svůj vezme kříž a jde kam Kristus,

ten omluví rád, co zamlčím právě,

až v oné záři zjeví se mu Kristus.

Od ruky k ruce, od paty až k hlavě

se světla míhala, jak přecházela

a srážela se, vytryskla vždy žhavě.

Tak zvolna, rychle, částečně a zcela

vždy v změně tvaru krátce aneb dlouze

se prachu čára nad tvým zrakem chvěla

Se pohybujíc v světla zlaté prouze,

jíž proudí stín, jejž ku úkrytu svému

si chytře člověk zřídil. A jak pouze

Jen sladký hlahol sluchu zdivenému,

jenž jednotlivé tony nerozlíší,

zni ve souzvuku harf a houslí: V sněmu

Těch světel, která plála v této říši,

jsem slyšel hymnu, křížem slavně zněla,

můj duch byl spit ač bez textu ji slyší.

Za předmět jistě velkou chválu měla,

neb „Vstaň a vítěz“ rozeznal jsem chvíli

jak ten, kdo slyší, nechápe však zcela.

I byl jsem tady takou láskou zpilý,

že nenašel jsem věcí, v pouta sladčí

jež byly by mne takto uvěznily!

Mé slovo příliš daleko snad kráčí,

když kladu níže ples těch svatých očí,

jichž pohled jeden vší mé touze stačí.

Kdo ale chápe, čím výš noha kročí,

tím sily víc pečetě krásy mají

a zrak můj pozděj ku oněm se stáčí;

Ten omluví mne, proč se tady kaji,

neb uvidí, má slova byla pravá,

neb radost nemusí zde mlknout v taji;

neb čím výš stoupá, tím se čistší stává.

Zpěv patnáctý

Ta dobrotivá vůle, v které svítí

vždy láska, pravým jestli směrem dýše,

jak žádostivost v zlé vůli jest skrytá,

Té sladké lýře káže doznět tiše

a svatým stranám velí spočinouti,

jež ladíc spouští ruka s nebes říše.

Ctné prosby jak by mohly přeslechnouti

ty bytosti, jež, by mi daly síly,

ku prosbě rázem chtěly umlknouti!

A sluší, aby odsouzeni byli,

kdož z lásky k věci, jež trvá čas malý,

se věčné oné lásky oloupili.

Jak nocí tichou, jasnou náhle z dáli.

svit rozlévá se jako ve plameni,

že dráždí oči, které klidně stály;

Jak hvězda by to, která místo mění,

ač na místě, kde světlo ono zkvetlo,

nic neschází; a na dlouho to není:

Tak s pravé ruky hvězdné sjelo světlo

a tím zhvězděním kříže zářným v skvělém

se hnalo letu, až mu do noh sletlo.

Od pentle drahokam ten v letu smělém

se nerozloučil, křížem běžel dolů,

jak plamen by se míhal za úbělem.

Stín Anchisa tak stanul ve plápolu,

když nelhala ta vzácná naše Musa,

když v Elisiu syna objal v bolu.

„O sanguis meus o super infusa

Gratia Dei sicut tibi cui

bis unquam coeli janua reclusa?“

Tak ono světlo, které pozoruji,

pak obrátil jsem obličej k své paní,

leč trnu všady, kam se zraky snují.

Neb v jejích očích také usmívání,

že mnil jsem milosti i ráje cíle

že dosah zrak můj, v její když se sklání.

Dál, sluchu jako zraku zvěsti milé,

duch ku počátku jal se dumy bájit,

jež pochopiti nebylo v mé síle.

Ne, sám že něco chtěl by mi snad tajit,

leč musil tak, neb jen za mezí lidí

myšlénka jeho směr si mohla najít.

Leč lásky horoucí luk, jejž on řídí,

když umdlel, tak že mohlo slovo jeho

být pochopeno duchem, jenž to vidí.

To první, co se dotklo sluchu mého:

„Buď požehnán ty jeden ve trojici,

žes milostiv tak k rodu sluhy svého!“

A dále: „Touhu dlouhou, hárající,

jež vznikla ve mně čtením knihy valné,

jež nemění se, v této blýskavici,

V níž k tobě hovořím, po době žalné,

teď ukájíš, můj synu, té buď díka,

jež křídla tobě dala k pouti dálné.

Ty myslíš, myšlénka tvá smrtelníka

že z pramyšlénky ke mně cesta hledá,

jak z jedné známé pět nebo šest vzniká.

Tož zeptat se, kdo já jsem, ti to nedá,

ni proč se veselejším jevím tobě,

než jiný z davu, jenž se tady zvedá.

A pravda máš, neb stejně v každé době

zde patří do zrcadla velcí, malí,

kde myšlénku zříš, než ji myslíš sobě.

Leč svaté lásce, v níž jsem v bděni stálý,

jež ve mně nítí sladké touhy žízeň,

by lépe myšlénky mé v souzvuk hrály,

Tož jasně, směle, jistě zjev svou trýzeň,

své všecko přání a svou všecku vůli,

neb odpověď juž chystá ti má přízeň.“

Mé zraky se hned k Beatrici snuly,

než mluvil jsem, a rázem mojí snaze

ty smavé její oči křídla vzduly.

A pak jsem začal: „První rovnost blaze

co zjevila se vám, všem se tu děje,

že s rozumem cit máte v rovnováze.

Neb v Slunci, jež vás osvěcuje, hřeje,

jsou cit i rozum v také harmonii,

že nelze říc, jak jedno druhé kreje.

Leč cit a přání u těch, kteří žijí,

tou příčinou, která vám není skryta,

vždy křídly s péry rozličnými bijí.

Mně smrtelníku rovněž v hrudi zkvítá

táž nesrovnalost, tož jen mlčky, díkem

mé srdce tento otcovský ples vítá.

Leč tebe prosím, usedavě, s křikem,

ty živý topase, jímž šperk ten plane,

rci jméno, jež jsi měl jsa smrtelníkem!“

„Má ratolesti, z které slast mi vane

juž v čekání, já byl jsem tvojím kmenem!“

to první z jeho řeči ke mně kane.

Pak dále: Ten, jehož se zdobíš jménem,

kterému sto let a víc prodlévati

na první řimse bylo smutným věnem,

To byl můj syn, jej dědem tobě zváti,

a dobře děláš, dlouhou jeho mdlobu

že tvůj mu život skutky ctnými krátí.

V zděch starých Florencie v dávnou dobu,

v nichž terca s nonou ještě počítá se,

ctná, střídmá v míru byla, za ozdobu

Bez řetízků, bez korun v onom čase

bez sandálů, bez pasu žena byla,

jenž ve větší než ona plál by kráse.

A dcera sotva že se narodila,

trud nestrojila otci, tu věk mladý,

tam věna aby se mez nezrušila.

A domů nebylo bez lidí tady,

jím Sardanapal neřek, vyzdobeny

jak mají síně být, v nich jaké vnady.

A Montemalo nebyl přemožený

Ucellatojem, první ve stoupáni

jenž byl a bude první pokořený.

Bellincion Berti našel opásání,

jenž kožené a z kosti, od zrcadla

choť jeho šla bez tváří malování.

Těm z Vecchia a Nerli nenapadla

chuť nosit hávy s potaženou koží,

jich ženy doma hleděly si přádla.

Ti šťastní věděli, kam kosti složí

a pro Francii žena tenkrát žádná

neosiřela ve manželském loži.

Ta nad kolébkou bděla žena řádná,

tou starou mluvou konejši své dítě,

jež blažila juž dědy věčně vnadná.

Ta při tom snula se vřetena nítě

a rodné svoje báje vyprávěla

o Fiesole, Římu, Tróji hbitě.

A Saltorello nebo Cianghella

by divem byli, jako teď by divem

zvěst Cornelie s Cincinnatem zněla.

A v tomto klidném, krásném žití snivém

ctných měšťanů, jež cnost a věrnost hlídá,

v tom sladkém hnízdě, v asylu tom tklivém,

Od Marje svolala mne matky bída,

a v staré křtitelnici křest pak svatý

mne posvětil, já stal se Cacciaguida.

Moronta s Eliséem měl jsem braty

a ženu vzal jsem ze údolí Pádu,

tvé příjmí odtud; nadšením pak jatý

Já přidružil se záhy ke Konrádu;

ten pasoval mne svého za rytíře,

tak jeho přízně získal jsem si vládu.

Já táhnul s nim v boj proti oné víře,

lid jejíž vaše práva zneužívá,

a toho vina padá na pastýře.

Tam zmocnila se mne ta luza divá

a zbavila mne toho světa víru,

jímž dráha mnohé duše bývá křivá.

Já mučenictvím přišel k tomu míru.

Zpěv šestnáctý

O krve naší šlechtictví ty malé!

že mužeš lidi k pýše vyzývati,

kde slabost námi zmítá neustále,

Víc podivno mně nebude se zdáti;

neb tady, kde pud cestou pravou kráčí,

i já se začal tebou vychlonbati.

Tys ovšem plášť, jenž záhy nepostačí,

jejž pozděj, když se nedosadí denně,

čas přistřihne, jenž s nůžkami kol kráčí.

S „vy“, které zaved Řím, jež v času změně

však opět vymizelo z užívání,

svou novou řeč jsem začal neprodleně.

Dál Beatrice stála v usmívání

té podobna, jež při Ginevry pádu

jí varovala ve svém zakašlání.

Já začal: „Vy jste děd můj, všecku vládu

jste vrátil jazyku, bych mluvil směle,

mne zved jste, sebe nad sebe že kladu;

Sterými zdroji plesu rozechvělé

mi srdce přetéká a tím ples cítí,

že pojmouc rozkoš zůstává vždy celé.

O drahý kmene, za vašeho žití

o předcích mluvte, ký rok psal se asi,

když dětství vašeho vám rostlo kvítí!

Byl Svatý Jan tak velký juž v ty časy?

a rcete, jaké rody hodny byly

ku nejvyšším úřadům sbírat hlasy?“

Jak uhel vzplane zas, když vítr kvílí

a oživne, tak při mém lichocení

on svitem jasnějším hned zaplát pílí.

A krásnější se stával mému zření

a v řeči sladké, milé, usmívavé,

jež dnešní řeči podobna však není,

On děl: „Ode dne, kdy doznělo Ave,

až k tomu, matka (teď je v obci svaté)

kdy v svět mne slala ve bolesti dravé,

K lvu přišla pět set osmdesátkráte

ta hvězda zpátky, aby žárem vzplála,

se vložíc znova pod spáry mu zlaté.

Má kolébka i předků mých ta stála

v té čtvrti města, kterou o závody

se nejdřív jízda každoročně hnala.

To stačí, tím odbyti jejich rody;

kdo byli, odkud přišli, než to říci,

spíš zamlčet má více v sobě shody.

A mezi Martem pak a křtitelnici

co žilo mužů, pětina to byla

všech nynějších, to byli bojovníci.

Krev měšťanská, jež teď se promísila

s Certaldo, Campi a Figghine, čistá

se v řemesníka žilách tenkrát kryla.

By sousedy vám byla tato místa,

líp bylo by, Galluzzo s Trespianem

by byly panství vašeho mez jistá

Než panství, v kterém ze Signy jest pánem

a z Aguglia sedlák, který smradne

jsa mistr ve podvodu chytře stkaném.

By k Caesarově moci světovládné

ten nejvíc zlotřilý dav lásku choval,

jak synovi když matka v náruč padne;

Tu Florenčan, jenž rád si začachroval,

by obrátil se přímo k Simifonti,

kde jako kupčík děd se potuloval.

A Montemurlo to by měli Conti,

a Cerchi Akonskou by měli faru

a Valdigrieve Buondelmonti.

Neb osob míchání vždy bylo k zmaru

a prvním obcí zlem, jak v těle strava

když hromadí se, neslouží mu k zdaru.

Spiš slepý býk se poraziti dává

než slepé jehně, jeden meč líp bije,

než pěti meči když se často mává.

Viz pouze Luni a Urbisaglie

jak zašly a jak ony, v krátké době

též Chiusi zajde i Sinigaglie.

To novým divem nebude as tobě,

že rody hynou, uvážíš-li, města

že časem rovněž vymírají v mdlobě.

Co lidské jest, vše smrt na konci trestá,

leč v něčem, co dél trvá, dél se tají,

neb krátká žití vašeho jest cesta.

Jak luny pohybem se přikrývají

a odhalují břehy neustále,

tak s Florencii osudy si hrají.

Čím divnou nesmíš nalezati dále

o florentinské šlechtě moji zprávu,

čas ukryl je a jejich nepřál chvále.

Ač v úpadku, já viděl jejich slávu,

Filippi, Greci, Ugbi, Alberichi,

Ormanni, Catellini, v jejich davu

Jsem viděl staré, slavné válečníky,

dům della Arca, dům della Sannella,

Soldanieri, Ardinghi, Bostichi.

U brány, která obtížená celá

jest novou zradou také velké váhy,

že loď co nejdřív rozkotá se, skvělá

Druž Ravignanů měla svoje prahy,

z nich hrabě Quido, každý též, kdo jména

pak Belinciona užívali záhy,

Jak vládnout, v tom již byla vycvičena

mláď della Pressa, Galigajo míval

s knoflíkem dýku, která pozlacena.

Sloup těch děl Vajo tenkrát ctěn juž býval,

Sacchetti, Giuochi, Fifanti, Barucci,

rod těch, jenž k vůli měřici se rdíval.

Kmen, z něhož vznikli Galii a Calfucci,

byl velký juž a na kurulské židli

juž Sizi sedali i Arrigucci.

Jak oči mé je, Florencie, zhlídly

teď pýchou zřícené! jak slávou plály

vždy zlaté koule, nad tvojimi sídly!

Tak oněch předci rovněž dělávali,

jenž, biskupství když prázné, vnikše v sruby

se tučně v konsistoři krmívali.

Za prchajícím syčící rod hrubý

se vzmáhal, který beránkem je tomu,

kdo ukáže mu váček aneb zuby,

A z nízkého juž povznášel se domu,

že hněvem vzplanul Ubertin Donato,

když sňatkem stal se větví toho stromu.

A Caponsacco z Fiosole na to

juž přišel sem a bydlel na náměstí,

byl dobrý měšťan Giuda, Infangato.

Řeč moje pravdu ač podivnou věští,

tož vcházelo se branou v obvod malý,

jíž podle della Pera jmeno jesti.

Jenž barona se znakem vychloubali,

kterého jmeno, šlechtictví a sláva

v den Tomáše vždy novým leskem vzplály.

Od něho erb svůj dostali i práva,

ač onen, zlatou pruhu jenž má v znaku,

dnes nízké chátry soudruhem se stává.

Importuni, Gualterotti v tom luhu

juž byli, věř, že Borgu bez sousedů

byť zajisté šel pokoj lépe k duhu.

Dům, jenž zavinil vaši všecku bědu

tím hněvem spravedlivým, jenž vás zničil

a do vašeho plesu nalil jedu,

Byl ctěn a svými členy hojně klíčil.

Buondelmonte špatně´s jednal věru,

když v sňatek vejíti s ním jsi se příčil.

Co veselých, jenž teď dlí v smutku šeru,

by bylo, kdyby bůh ti dopřál Emu,

když poprv v města ty jsi vstoupil sféru.

Však musilo kamenu zřícenému,

jenž hlídá most, dát oběť město tvoje,

v dnech míru sledních vzdát se losu svému.

A s těmi rody strávil jsem dny svoje

a s jinými a ve takovém štěstí,

že nářků všech ucpány byly zdroje.

Lid slavný zřel jsem spravedlivý kvésti,

že neviděl jsem ani obrácenou

na oštěpu liliji domů nésti,

Ni sváry domácími zkrvácenou.

Zpěv sedmnáctý

Ku Climeně jak nedočkavý přišel,

jenž otce neústupné k synům dělá,

by pravdu pomluv proti sobě slyšel:

Tak já jsem činil, cítila to bdělá

má Beatrice i ta lampa svatá,

jež k vůli mně dřív s místa svého sjela.

I řekla: „Přání tvého zoře vzňatá

kéž vyjde z tebe, a nechť duše tvojí

má pečeť na sobě, co vyjít chvátá.

Ne vědomosti naše řečí svojí

bys rozšířil, leč abys žízně plání

se učil hlásiti se k vláhy zdroji.“

Můj drahý kmeni velký ve poznání!

Jak člověk zří, že jednom ve trojhranu

dvoum tupým úhlům nelze míti stání.

Své oči v onu obraceje stranu,

kde bod, kterému vše jest přítomností:

tak nahledáš ty v budoucnosti bránu.

Když s Virgilem jsem kráčel v společnosti

ku oné hoře, která duše léčí,

i t hlubinu, jež zatracence hostí,

O příštím žití svém já těžké řeči

tam uslyšel, ač dosud okovaný

se bouře nelekám i sebe věčí.

Mé žízni by se dostalo té many,

bych znal svůj osud příští, nebo zdá se,

že méně poraní šíp předvídaný.

Tak děl jsem k světlu, které v krátkém čase

dřív se mnou mluvilo, jak chtěla Bice,

své přání ve svém zjevil jsem mu hlase.

Ne v hádankách, k nimž nebývalo klíče,

jež dříve bláznům byly hříšnou sítí,

než beránek sňal smrtí svou zlé chtíče.

Leč krátce, stručně a v latině zníti

jsem slyšel řeč otcovské lásky tady

jak zahalena ve svůj úsměv svítí:

„Říš nahodilých věcí, jejichž řady

nad knihu látky vaší nesahají,

jest v oku věčném celá a bez vady.

Ty nutnými však tím se nestávají,

tak málo jako okem, v němž se zhlíží,

po řece jede člun, s nímž vlny hrají.

Jak varhan sladký souzvuk v sluch se plíží,

tvůj příští osud před tebou zřím státi,

když oko mé se v božský zrak ten hříží.

Jak Hippolyt se musil z Athen bráti

pro macechy zlé podlé nevražení,

ty musíš Florencii s bohem dáti.

To připravuje se, tam cílí chtění,

ten provede to, jenž to v mysli chová

tam, Kristem kupčit kde jest věcí denní.

A vinným trpícího lidská slova

vždy shledají, však boží pomsty chvíle,

by pravdu zjevila, své tresty schová.

Ty opustíš své všechny věci milé

i nejdražší, to první rána smutná,

jíž vyhnanství luk nechybí se cíle.

Ty zkusíš, cizí chléb jak slaně chutná,

a cizí schody nahoru a dolů

jak šlapati je věru cesta rmutná.

A co tvé páže nejvíc ztíží v bolu,

zlá bude společnost a pošetilá,

s kterou se octneš v nižině té spolu,

Jež nevděčná a cele zhovadilá

se proti tobě vzbouří, v krátké době

by jejich, ne tvá skráň se skrvavila.

Jich jednání dá důkaz o jich zlobě

tak brzy, že tvá sláva v tom jen dřímá,

svou stranu utvořiti samu sobě.

Co první skryt a hospoda tě jímá,

dům velkého Lombarda, na žebříku

jenž v znaku svém svatého ptáka třímá,

Svou laskavostí pohne tebe k díku,

že mezi prošením a povolením

to pozdní první u vás bude v zvyku.

S ním toho poznáš, jenž svým narozením

vliv této hvězdy zkusil v také síle,

na skutky jeho že svět zhledne s chvěním.

Jej nevšímlo si lidstvo této chvíle,

jeť příliš mlád, neb teprv devět roků

kol něho spěla těchto kruhů píle.

Než Gaskonský Jindřicha do uskoků

svých zaplete, juž v peněz pohrdání

a v snaze jeho velkosť kmitne oku.

A jeho velké srdce v takém vzplání

se ukáže, i jeho nepřátelé

že v jeho chválu promění své lání.

A jemu, skutkům jeho vzdej se směle,

jim mnoho v národě se brzy změní,

stav chudý s bohatým se změní cele.

To o něm v paměti nes, ve mlčení

však zachovej“ – A věci děl pak jiné

i těm, kdo nyní žijí, k nevěření.

Pak pravil: „Synu, oné řeči stinné

to výklad jest, toť léčky, do zajetí

jež v několika letech tobě kyne.

Svým sousedům však nemáš záviděti,

neb dél potrvá příští žití tvoje,

než zrady své trest mohou vytrpěti.“

Svým mlčením když svatý plamen v stoje

dal vědět, útek že ukončil v plátně,

jež k zosnování dala mu řeč moje;

Jak v pochybě kdo, já jsem začal chvatně,

jenž rady žádá od toho, kdo pravý

má náhled věci, jíž se chápe statně:

„Zřím dobře, otče můj, kterak čas dravý

se řítí na mne, aby dal mi rány

nejkrutší tomu, kdo jest nevšímavý.

Tož moudrosti vzdát sebe do ochrany

jest dobře, bych vše neztratil svým zpěvem,

když z nejdražšího místa budu štvaný.

Tam v světě nejhořčejším hořkým hněvem

a na vrchu též, jehož ku vrcholi

jsem povznešen byl paní svojí zjevem,

A v nebi též na každém hvězdném poli

jsem zvěděl věci, které povídati

mnohému vznítí hlod a pal a boly.

A, přítel pravdy, mám-li prodlévati,

tož bojím se, že těm nebudu žíti,

jenž tyto časy budou dávné zváti.“

Jas, ve kterém se můj drahokam třpytí,

mnou objeven se usmál v takém lesku,

jak zlaté zrcadlo když v slunci svítí.

Pak začal: „Svědomí, ve viny stesku

ať nad svou hanbou se neb cizí hrbí,

v tvé řeči kruté najde dosti blesku.

Tvůj zpěv ať věcí ukrýváním skrbí,

co viděl jsi, to odhal bez váhání,

nechať se škrábe dále, koho svrbí.

Nechť trpkým bude v prvním ochutnání

tvůj hlas; věř chlebem života se stane,

když stráví jej, kdo zprvu se mu brání.

Tvá píseň bude vichr, který vane

co nejbujněji u nejvyšších štítů,

a z toho velká sláva tobě skane.

Tož viděl jsi zde ve sfér těchto kmitu

na oné hoře, a v žalostné strži

jen duše známé, od čtenářů citu,

Věř, příklad taký víry neobdrží

ni ukojení nedá, jenž se kryje

a neznámý svůj kořen v taji drží.

Ti chtějí důvod, který v oči bije.

Zpěv osmnáctý

V svých vlastních slovech zakotvil se v slasti

ten blažený duch, já okoušel svoje,

trud hořký sladkostí jich mírně z části.

A paní, výš jež vedla kroky moje,

„Změň, děla, myšlenky, jsem tomu blízká,

jenž může ucpat všechněch žalů zdroje.“

Já obrátil se po řeči, z níž blýská

mi nová těcha, jakou lásku v zraku

jsem jejím zřel, mé písni ústa stiská.

Ne, slovy že bych snad byl na rozpaku,

leč proto, duch že zpamatovat záhy

se nemůž, když je bez průvodce v mraku.

Jen, tak mi jasným zůstal mžik ten blahý,

že srdce moje všech pozbylo přání,

co upřeně jsem patřil v její tahy.

A věčná rozkoš, která přímo sklání

se k Beatrici a jí s obličeje,

svým odleskem mé vše ztišila plání.

Mne světlem zmohla, ve kterém se směje:

„Ó kéž tvůj zrak i sluch se trochu schýlí,

ne pouze v očích mojich se ráj skvěje!

Jak v žití mnohou shledáváme chvíli

plát lásku v očích, taká její vláda,

že pláním jejím duch je celý spilý.

V svatého ohně vzplanutí hned ráda

má duše pochopila vůli jeho,

že ještě se mnou dál hovořit žádá.

„Na pátém stupni stromu pověčného,“

on začal, který žije od vrcholu,

vždy plody má, neztrácí listí svého,

Zde duše drahé obývají spolu,

jež v žití slavny, snadno mohly vznítit

by každou Musu písně ku zápolu.

Viz nyní kříže ramena tu svítit,

ten, jehož jmeno jak s mojich úst sválo,

to udělá, čím blesk se vidíš řítit.

A podél kříže ihned světlo plálo,

jak Josua jsem slyšel a to jmeno

jsem neslyšel dřív, nežli se to stalo.

Jak Makkabea jmeno prosloveno,

hned jiné kroužiti jsem viděl světlo,

jež slastí v rej ten bylo roztočeno.

To Rolanda, velkého Karla zkvetlo

mi před okem, jež pozorně kol zřelo,

jak za sokolem při honu by létlo.

Renouarda s Vilémem a potom sjelo

Gottfrieda světlo před můj zrak, v tom kříži

pak Roberta Guiscarda světlo spělo.

Pak v druhých sbory se též světlo blíží,

jež mluvilo, bych poznal, v nebes bráně

ký zpěvák umělý je; zrak můj níží

Se k Beatrici po mé pravé straně,

by ať již slovy nebo ruky sledy

mi řekla, co bych dělal odhodlaně.

A takým leskem plály její hledy,

tak radostně, že přemohly svým jasem

čím plály dříve a čím naposledy.

A jako člověk, který cítí časem

vždy více plesu z dobra, které dělá,

ví, jeho cnost že vzrůstá: tak já s žasem,

Co s nebem dráha má se otáčela,

jsem pozoroval, jak výš oblouk víří,

čím ona v kráse víc se pozaskvěla.

Jak v tváři ženské, jež se studem pýří,

se brzy opět v krátkém po přechodu,

když mine stud, zas úběl sněhu šíří:

Tak byla mi v bílého světla brodu,

jež v šesté hvězdě něhou snivou hrálo,

jak octnul jsem se v zářném jejím svodu.

V té Jovišově pochodni tu plálo

tak lásky velké jiskření, v tom žehu

pak před mým zrakem jako hovor stálo.

A jako ptáci, kteří vzlétli s břehu,

jak svoji pastvy nové ku pozdravu,

hned v chumáči, hned v dlouhém píli běhu:

Tak svatí tady poletali v davu

v těch plamenech a tkali v sladkém pění

hned D hned I pak L do světla hávu.

Teď podle svého vznášeli se znění,

pak na jednom z těch kdy utkvěli tvaru,

se zastavili chvilku u mlčení.

Ó svatá Pegaseio, ve svém žáru

jež duchům slávu, dlouhé dáváš žíti

a jimi města, říše vedeš k zdaru,

Mne osvěť nyní, abych zobraziti

moh vše, co viděly mé tady oči,

tvé umění nechť v krátkých verších svítí!

Tu pětkrát sedm zřel jsem, jak se točí

souhlásek, samohlásek; jejich díly,

jak skládají se, dobře oko zočí.

V Diligite justitiam se slily,

já sloveso zřel i podstatné jméno,

qui judicatis terram slední byly.

V M slova pátého pak seřaděno,

jich světlo plálo, tak že v Jupiteru,

jenž stříbrný, vše bylo pozlaceno.

A jiná světla letla v tuto sféru,

na hrotu M pak dlela, dobro pěla,

jež za sebou je láká v tomto směru.

Jak žhoucí polena by v sebe vjela,

čímž nepočetných jisker k nebi vzlétá,

v čem bláznů mysl často věštbu zřela:

Víc nežli tisíc světel se tu splétá,

a stoupá víc a méně, jak se lijí

ze slunce, kterým síla jejich zkvetá.

A na své místo co se každá svijí

a v klidu dlí, já v různých světel moři

jsem viděl plát z nich orla hlavu s šíjí.

Ten, bez vůdce jenž maluje v té zoři,

sám vůdcem jest, vždyť z něho proudí síla,

jež vhodnou formu pro vše hnízda tvoří.

Druž blahá, jež se zatím spokojila

v M do lilijí šatiti se dříve,

teď k obrazu se orla připojila.

Ó sladká hvězdo! drahokamů v snivé,

co záři jevíš mi, jenž ukazují,

co zmohou naše skutky spravedlivé!

Tož prosím ducha, z jehož nitra plují

tvá síla s letem, by zřel, odkud dýmy

se noří, jež tvou záři zahalují:

By jednou přece zaplál hněvy zlými

nad kupčením ve chrámu, který stojí

juž mukami a divů znameními.

Ó nebes vojsko, zde před tváří mojí,

o za všecky se modli, kteří v sboru

zlým příkladem v blud řídí cestu svoji!

Dřív bojováno meči v bitev sporu,

teď tu i tam chléb lidem zamýká se,

jejž dobrý otec přeje všemu tvoru.

Jenž píšeš dnes, bys zítra smazal zase,

věz Petr s Pavlem živi jsou, jenž mřeli

pro vinici, jež pustne ve tvém čase.

Ty řekneš: Pro toho mám zápal vřelý,

jejž učinilo svatým tancování,

jenž stráviti chtěl život osamělý,

Že neznám Rybáře ba Pavla ani.

Zpěv devatenáctý

Tak s křídly přede mnou stál rozpjatými

ten krásný obraz, který v sladkém plese

ty svorné duše činil blaženými.

Každá jak rubín, který zažehne se,

zař slunce ohněm tak mocně v nich plála,

až odleskem se v mojím oku třese.

Co třeba nyní aby ruka psala,

hlas neřek, inkoust k tomu nedostačil,

ba obraznost to nikdy nepojala.

Neb svatý zobák ptáka mluvit ráčil

a v hlase Já a Můj jsem slyšel zníti,

kde smysl My a Náš by říci značil.

A pravil: „Ctné že bylo moje žití

a spravedlivé, přišel jsem v tu slávu,

jíž pouhým přáním nelze vydobyti.

A upomínku zanechal jsem v davu,

že lidé vůle zlé mne přece chválí,

ač nesledují při tom mého mravu.

Tak z mnoha úhlů, jež se ohněm pálí,

zář jedna sálá, jak mi z toho světla

těch duší lásky jeden zvuk se valí.

Dím: „Květy věčné, v kterých stále kvetla

a kvete radost, z nichž jen jedna vůně

na místě vůní všech vás ke mně letla,

Ó vyplňte mi, po čem srdce stůně,

to prázno, jež mne dlouho trápí hlady,

proč nenašel jsem chleba v světa lůně!

Vím dobře, božská Spravedlnosť tady

že jiné říše zrcadly si dělá,

přec vás nevidí šlářem, když zří všady.

Vy víte, kterak mysl má jest bdělá

ku naslouchání, znáte pochybnosti,

kterými záhy sestár’ tak jsem zcela.“

Jak sokol když se čepičky své zhostí,

hne hlavou, křídly v potlesk sobě tluče

chtě ukázat se v svoji spanilosti:

Tak onen obraz zřel jsem, dělat ruče,

jenž z chvaličů byl věčné lásky spjatý,

se míhat zpěvy oslavenců zvuče.

A začal: „Ten na mezi světa svatý

jenž točil kružidlem, tam rozeznával

ruch žití zjevný všem i nepojatý,

Tak vyslovit své síly nemoh nával

ve vesmíru, by nezůstala déle

ve nadbytku zvěsť tvůrčí, kterou dával.

A důkaz toho, první v pýše smělé

jenž nejvyšší byl tenkrát ze všech tvorů,

že nechtěl světlo, klesl zničen cele.

Tak každá menší bytosť beze sporů

zde vidíš, jesti vasa dobra malá,

jež, sobě mírou, nemá jinde vzorů.

Tož naše patření, jež tady sálá,

můž toho ducha jeden výprysk býti,

kterého plnit vše jest péče stálá.

Dle naší bytosti přec tak nesvití,

by skutečnosti dálnou za hranicí

svůj vzdálenější vznik nemohlo zříti.

Tak světa vašeho zrak pátrající

jen tak se v božskou spravedlnosť noří,

jak lidské oko v moře tůň se tmící;

Dno u břehu to stihne, ne však v moři

kde není břehů, přec dno tam se skrývá

a hloubka nad ním pouze závoj tvoří.

A není světla nad to, které splývá

k nám z jasu, jenž se nikdy nezakalí,

toť tma, stín těla, spíše to jed bývá.

Víc závoj tobě dál se neodhalí,

jenž ukrýval ti spravedlnost živou,

po němž v otázkách byl jsi neustálý.

Ty řekneš: Ind kde vlnou teče divou,

se zrodil člověk, nikdo neřek jemu

o Kristu, aniž psal, a cestou křivou

On v žití nejde a zákonu všemu

vždy vyhoví, kam rozum najde cestu,

on v žití, v řeči nedá místa zlému;

A bez viny, když zemře beze křestu,

kde, nevěří-li, jesti jeho vina,

kde spravedlnost, jež ho vydá trestu?

Kdos ty, že rozum ku soudu se vzpíná

na věci, jež jsou tisíce mil dále

svým krátkým zrakem, píď jenž obepíná?

Kdo chtěl by odstíny ty pojmout malé,

byť nad vámi nestálo písmo svaté,

ten pochybností až strach měl by stále.

Ó zemské duše, mysle bludem jaté,

vždyť vůle první, jež jest dobrá v sobě,

jsouc dobro nejvyšší, se nepomate.

Jeť správné, co s ním v shodě, pravím tobě,

je k sobě bytost stvořená nestáhne,

leč vzniká ono jím v paprsků zdobě.

Jak nad svým hnízdem vířným letem táhne

též čápice, když mlaď svou nakrmila

a tato za ní patříc po ní práhne:

Já dělal, touha má zrak obrátila

výš k blahému obrazu, jehož křídla

se duchy pohaněná zakroužila.

Ten krouže zpíval: „Právě jako zhlídla

tvá duše pouze mlhu zvěsti mojí,

jsou lidem tajna věčných sondů zřídla.“

Pak žáry duchem svatým vzňaté rojí

se v zpěvu, v znamení se shluknou blíže,

pro které Říma svět se v úctě bojí.

To začlo: „V tuto říši bez obtíže

ten nevstoupí, kdo nevěří v tě Kriste,

ať dřív, či pak, když utrpěls smrt kříže.

Slyš, mnozí křičí v sboru: Kriste! Kriste!

a budou od tebe dál stát v den soudu

než mnozí, jenž tě nepoznali Kriste!

I pohan zaplatí pak těchto bloudů,

když jedni k radosti a druzí k žalu

se rozdělí pro věčnost v dvojím proudu.

Co řekne Peršan cnosti vašich králů,

až uzří onu knihu otevřenou,

kde psáno jest jak brodili se v kalu?

Zvěsť Albertova skutku zlořečenou

tam bude zřít, jež brzy peruť vznese,

jímž Pražskou říši uzříš spustošenon.

Tam v bídu nad Sekvanou nahledne se,

již spůsobil ten, mince padělaje,

jenž kance kly na honbě sejde v lese.

Tam pýcha Anglické i Skotské láje

se zjeví nenasytná k šílenosti,

jež honí je přes hranic jejich kraje.

Tam zjevný bude přepych zženštilosti,

v níž Španělský král s Českým tráví žití,

jenž nesnažil se poznat cenu cnosti.

U chromce Jerusalemského zříti

lze dobré skutky s I jak znamenány,

M u protivy jich se bude stkvíti.

Tam lakota a zbabělost jsou psány

u krále, ohnivý jenž ostrov hlídá,

kde Anchises mřel stářím dlouhým štvaný.

A k označení co v něm nebe vídá

tam v skráceninách nad ním bude psána

na malém místě velká jeho bída.

Tam podlých skutků bude zjevná strana,

jež spáchal ujec s bratrem, čímž lid smělý

a korun dvou jest sláva promrhána.

Tam Norveg s Portugalcem zdivočelý,

má z Rascie pán v této knize zvěsti

Benátských mincí padělatel smělý.

Že nedáte se týrat mějte štěstí,

o Uhry, rovněž Navarro, již kryje

vrch z každé strany a jí štítem jesti.

Věř každý s Famagoston Nicosie,

jak toho závdavkem že trpce kvílí

a k vůli bestii své vztekle vyje,

jež z druhé strany víc se neuchýlí.“

Zpěv dvacátý

Když ono, celý svět jež světlem zlatí,

tak z polokoule naší sestupuje,

že na všech stranách tiše den se tratí,

Ta nebe, jež dřív slunce osvěcuje,

vzplá opět zářící ve světel kráse,

v jichž davech jedno nejvíc v lesku pluje.

Ta změna nebes připadla mi v čase,

kdy prapor světa s jeho vůdci svatý

ve požehnaném zobáku zmlk zase.

Neb rej těch světel novým ohněm vzňatý

zas pěti počal v sboru písně, vratká

jež paměť moje ztratila. Jež v šaty

Se halíš úsměvu ó lásko sladká,

jak mohutně jsi v oněch jiskrách plála,

z nichž každá svatých myšlének je matka!

Těch drahokamů zdoba dokonalá,

jež vroubí šesté hvězdy jasné plání,

andělským tonům zmlknout rozkázala:

Já mněl, že řeky slyším šumné lkáni,

jež zvučně od skály ku skále padá

tak zdroje ukazujíc požehnání.

A jako citery zvuk v tón se skládá

jí u hrdla, a jako u šalmaje

na konci jejím, kam se dech jí vkrádá:

Tak hučení to bez přestávky vlaje

ve orla těle, stoupě k hrdlu jeho

a bouří kypí jeho přes okraje;

Teď hlasem jest a ze zobáku ctného

vychází ve slov tvaru, která píši,

jak dávno bylo tužbou srdce mého.

„K té části na mne, orli vzdušných říší

již snesou slunce patříce mu v žáry,

hleď, abys oči svoje povznes k výši!

Neb z plamenů, z nichž složil jsem své tvary,

ti kteří okem na hlavě mi planou,

všech stupňů vrchol jsou a vděk a čáry.

Ten jehož svity z mé zornice kanou,

byl pěvec Ducha Svatého, jenž stále

po městech archu nosil, s písní manou.

Svou cenu poznává teď dokonale

i písně své, neb dle zásluhy svojí

má odměnu zde; z oněch pěti dále,

Jenž jako v oka obrví se pojí,

ten který nejblíž leží u zobáku,

pro syna těšil matku jeda v zbroji;

Jak trpce nyní a jak bloudí v mraku,

kdo Krista nezná, zdejší zkušeností

teď patrně se jeví jeho zraku.

Ten jehož obvod, o němž mluvím, hostí

na kruhu hořejším, ten smrti snění

od sebe vzdálil pravou zkroušeností.

Že boha věčný soud se nepromění,

teď dobře ví, byť prosby bohem hnaly,

a svolila se lhůta jednodenní.

Ten, jehož úmysly se k dobru snuly,

zlo spáchal se mnou, když i se zákony

se Řekem stal jen papežovi k vůli.

Teď ví, že zlo jest jemu bez úhony

ač z jeho upřímné jen snahy zkvetlo,

svět v zkázu vrhlo neštěstí a stony.

Kde oblouk sklání se tam ono světlo,

toť Vilém, smrt jehož zem oplakává,

již Karla žití s Fridrichovým hnětlo.

Zří, jakou láskou nyní obsypává

ráj krále dobrého, on svojí září

svou blaženost všem na jevo tak dává.

Kdo uvěřil by v světě, jenž se sváří,

Trojanský Rifeus že v tomto sboru

jest pátým světlem? Mnohé se mu zdaří

Teď proniknouti, rozum lidských tvorů

co nechápe milosti boží, oku

byť uniklo dna těchto věčných vzorů.

Jak skřivánek se ztrácí ve vysoku

a zprvu pěje, ale mlkne záhy

syt vlastní sladkou písní: ve hluboku

Své duše cítil jsem ples rajské vláhy

v tom otisku, když touhy mojí síla

věc každou ve své umístila práhy.

Nechť pochybnost i ve mně vystoupila

jak barva za sklem, jež ji zevšad halí,

bych mlčky čekal, přece nesvolila.

Leč z mojich úst se velkou silou valí:

„Co za věci to jsou,“ se chvátá ptáti;

a plesem světla vše se rozehrály.

Tu svatý obraz v zraku zřel jsem pláti,

a v tom juž odpovídal mému přání,

mne v úžasu tak nechtěl zanechati.

Zřím, víra tvá se k těmto věcem sklání,

tím že tak dím, však nevíš jak se tkají,

ač nechápeš, ty věříš bez váhání.

Jsi jako ti, jenž podle jména znají

tak mnohé, avšak bytost všeho pravou

bez rady cizí těžko pronikají.

Regnum coelorum tady láskou žhavou

a živou naději se zmoci dává,

ty vůli boha zmohou půtkou dravou.

Ne ělověk člověku jak podlehává

leč vítězí, chtíc býti přemožena

svou láskou zbita vítězem se stává.

Nad brvy prvním, pátým podivena

je mysl tvoje, udiven jsi celý,

říš andělská že jimi ozdobena.

Co křesťané, ne co pohané mřeli,

jak domníváš se, v pevné víře v nohy,

jež trpěly anebo trpět měly!

Ten z pekla, kde se sotva lidské vlohy

za dobrem pídí, navrátil se v kosti,

čímž vykvetl mu naděje květ mnohý,

Té naděje, jež v svojí horoucnosti

vše kladla v modlitbu, by ožil zase,

až vůle nová jeho vzplála cností.

Ctná duše ta se opět octla v mase,

o které mluvím, aby vinou svojí

vše napraviti mohla v krátkém čase.

A víra s láskou tak se na ní pojí,

že podruhé když smrti podlehnula,

juž mohla dospět k zdejších plesů zdroji.

Ten druhý milostí, jež vyhrnula

se z hloubi takové, že duše není,

jež k první vlně jen by dosáhnula.

Jen právu zasvětil své lásky vření

a proto bůh milosti po stupnici

zrak pro příští mu zostřil vykoupení.

On věřil v ně a proto s věštce lící

on mlčet nemoh ku pohanstva smradu

zved proti bludům svůj hlas kárající.

Tři paní pokřtily jej, než na řadu

křest přišel za tisíc let, v zrak jim zříti

tys mohl u pravého kola vzadu.

Ó předurčení, kterak málo svítí

a kořeny tvé světla, co tu duší,

jež první „proč“ nemohou pochopiti!

Ó smrtelníci, k soudům světa hluší,

dál bluďte jen, zrak náš, jenž boha zříme,

přec vyvolence všecky sotva tuší!

Ten nedostatek v radosti však ctíme,

náš ples jen zcela zraje v tomto plesu,

že s tím, co bůh chce, rovněž souhlasíme.“

Tak ze svatého obrazu z těch hlesů

bych zostřil krátký zrak svůj rozjasněním,

lék osvěžující já sobě nesu.

Dobrého zpěváka strun rozechvěním

jak citerista často doprovází,

což bývá zpěvu vzácným okrášlením:

Tak vzpomínám, že duchové ti blazí

co potěše mi orla řeči zněly,

jak pohled z očí najednou vychází,

Plamínku chvěním řeč svou provázeli.

Zpěv dvacátý první

Na tváři paní mé zas dlely pouze

mé oči a má celá duše s nimi

v té chvíli věru cizí jiné touze.

A nesmála se řkouc: „Teď kdyby mými

spěl tahy úsměv, popel byl by z tebe

jak z Semely kdys žáry zničenými.

Má krása čím víc vystupujem v nebe

od stupně k stupni věčném ve paláci,

jak viděls, roste převyšujíc sebe;

Mou vůlí její silný lesk se ztrácí,

neb jinak byla by tvá zemská síla

jak lupení, jež s větví bouře kácí.

K sedmému jasu nyní vystoupila

pouť naše, leží pod lva hrudí žhoucí;

v lesk ten se jeho síla přimísila.

Za duchem obrať oko svoje vroucí

a zrcadlem jej učiň pro zjevení,

jež objeví ti zrcadlo to skvoucí.

Kdo poví, jakou pastvu v pohledění

můj našel zrak v blaženém obličeji

ku jiné péči obraceje zření,

Ten pochopí hned, jaké plesy lejí

se v hruď mou k vůdkyni mé poslušností,

když jedno s druhým sváží bedlivěji

Ve křišťálu, jenž ve své spanilosti

má jméno vůdce svého kolem světa

jak obíhá, kde není žádných zlostí.

Já zlaté barvy, v níž se paprsk vplétá,

jsem žebřík viděl, vztýčen, trčel k výši,

že stěží k jeho konci oko vzlétá.

A po stupních šla světla z nebes říší,

i myslil jsem, že všecky hvězdy ladné,

co v noci plá jich, sem svou záři dýší.

A jako vrány dělávají za dne,

při úsvitu se začnou hýbat polem,

by trochu zahřály své peří chladné,

Ty bez návratu odletují, kolem

ty krouží, aniž by se zastavily,

ty octnou záhy na lánu se holém:

Tak mně zde v jiskření ty svity byly,

jež bleskly v jednom mžiku v pouti svojí

jak na stejném se stupni pozdravily.

Tu jeden duch, který nám nejblíž stojí,

tak zaplál, že jsem náhle pravil k sobě:

„Zřím, kterou pro mne hoříš, lásku tvoji;

Leč ona, od níž jak a v které době

kyn očekávám mlčení neb řeči,

ta mlčí, čímž má touha hyne v mdlobě.“

Když zřela, mlčení že chvím se v léči

ve toho zření, jenž se na vše dívá,

tu řekla: „Tedy zjev svou vroucí péči.“

„Ne zásluha má, slovo mé tak splývá,

mne hodným tvojí odpovědi dělá,

leč k vůli té, jež k mým otázkám kývá,

Ty šťastné žití, které halí skvělá

zde clona plesu, zjev proč blíž a blíže

se zářící tvůj oděv u mne bělá?

A pověz v této sféře, jež tě víže,

proč mlkne sladká symfonie ráje,

jež zbožně zní tak v drahých sférách níže?“

„Zrak smrtelný i sluch máš, toť jsou taje,

zde Beatrice nemohla se smáti,

též rovněž v mlčení zpěv tady taje.

Mne touha hnala dolů stupovati

po svatém žebříku na svoji těchu

svým hovorem i světlem, jež mne šatí.

Žár lásky větší ten mne nehnal k spěchu,

neb stejná, větší láska tady hoří,

jak na plamenech vidíš, našem dechu.

Neb láska nejvyšší, která nás tvoří

co sluhy rady oné, jež svět řídí,

nám dává práci, jak se v zrak tvůj noří.“

„Ó svatá pochodni, svým zrakem lidí

já zřím, jak volná láska na tom dvoru

jít v souzvuk s prozřetelností se pídí;

Leč pouze jedno vpřádá mne v síť sporu,

proč pouze ty jsi byla předurčena

pro úřad tento z celého tam sboru?“

Má řeč nebyla ještě domluvena,

když centrum udělal ze středa svého

se jako mlýnské kolo u vír žena.

Pak Láska takto hovořila z něho:

„Svit božský ve mne vzpřímen pozvedá se

a roušku trhá u vězení svého;

Mé zření s jeho silou ve souhlase

mne vyvyšuje tak, že mohu zříti

zdroj jeho, věčnou bytost v plném jase.

To plesu „proč“ jest, který ve mně svítí,

neb moje zření dle čistoty svojí

též s jasem záře musí v souzvuk jíti.

Leč nejzářnější v duchů božských roji

ten Seraf, jenž zří přímo v líce Bohu,

zde nestačil by, věř, otázce tvojí.

Neb za čím nyní obracíš svou vlohu,

jest skryto ve propasti věčné rady,

že smrtelný zrak neřekne zde „mohu“.

A v světské jestli navrátíš se lady,

zjev každému to, by nechali touhy,

za cílem takým líčit svoje spády.

Duch světlo zde, jest na zemi dým pouhý,

tož uvažuj, co zmůže v světa pouti

jsa chabý zde, ač oděn v světla prouhy.“

Tak musila mne jeho slova tknouti,

že pouze „kdo jest“ zdál jsem ve pokoře

vše jiné odhodlaný pošinouti.

„Skal tlum se z Itálie středu noře

nedaleko od vlasti tvoji snuje,

(hrom hlouběji zní jejich ve prostoře,)

Jež hrbu podobný Catria sluje;

pod tímto tichá poustevna je skrytá,

jak služba Boha zvlášť jí vyžaduje.“

Tak po třetí mne jeho řeč zas vítá!

„Zde v službě Boha, jeho hlas mi praví,

má mysl byla přímá, ostražitá,

Že krmě jídal jsem jen z oliv šťávy

a necítil žár ani mrazu hlody,

v myšlénky svaté vnořen bez únavy.

Ten klášter hojné nosí ráji plody,

však nyní spust, a čas je odhaliti,

jak veliké zla v klášteřích jsou brody.

Já Petr Damian slul v onom žití

a Petr Hříšník v chrámu naší paní,

jejž na Adiže břehu vidíš čníti.

Můj život blížil se juž dokonání,

když toho klobouku mně dali slávu,

jenž ze zla k horšímu se nyní sklání.

Kdys přišel Kephas, vyvolený z davu,

pak Vasa ducha, oba zhublí, bosí,

a každé krčmy pojídali stravu;

Nového pastýře ze všech stran kdosi

na cestě podporuje, ten jej vede,

tak těžký jest, že ze zadu jej nosí.

A koně pláštěm kryjí mu, když jede,

že mrchy dvě pod jednou kůží spějí.

Jak zvolna shovívavost bič svůj zvedá!“

Při tomto hlase zřel jsem v novém reji

jak nové plameny jdou po žebříku,

a každým vírem krásnější se skvějí.

Kol onoho se sestavily v šiku

a vykřikly tak velkým, silným zvukem,

že mizí každý světský zvuk; v tom mžiku

jsem nechápal jej, přemožen jsa hlukem.

Zpěv dvacátý druhý

Jsa děsem schvácen k svojí průvodkyni

jsem obrátil se, jak to dítě k tomu,

jenž důvěry mu nejvíc vlívá, činí.

A tato, máť jak děcka na pohromu,

jež bledé bez dechu ji volá, hlasem

svým vzmužujíc je, rychle chvátá z domu,

Mi děla: „Což pak nevíš, nebe jasem

že procházíš a že je svatá zcela

jsouc pravé horlivosti spjato pasem?

Jak píseň – uvaž to tvá mysl smělá –

a úsměv můj by tebe proměnily,

když vřava hlasů tak tě rozechvěla;

Jich prosby kdyby tobě zřejmy byly,

pak pomsta teprv byla by ti známa,

již uvidíš, než smrt se k tobě schýlí.

Meč nebes v ráně své se neoklamá,

ne záhy, pozdě ne, jak tomu zdá se,

jejž trýzní naděj nebo bázeň sama.

Však jinam obrať oči svoje zase,

neb uzříš slavných duchů jinou řadu,

když poslechneš mou radu v brzkém čase.“

Jak chtěla, jinam cíl svým očím kladu

a malých sfér sto zřím, jež září svojí

na vzájem vlastní zvyšovaly vnadu.

I stál jsem tady jako onen stojí,

kdo osten zvědavosti potlačuje

a pro předmětů mnohost ptát se bojí.

A největší, jež nejvíc paprskuje,

z těch perel, vidím, jak se ke mně blíží

mou zkojit zvědavost se obětuje.

Z ní slyšel jsem: „Byťs mohl bez obtíží

jak já zřít lásku, která ve nás plane,

svou myšlénku bys vyřk’ i co tě tíži.

Leč v pouti k nebes výši tebou ždané

by čekání tě nezdrželo záhy,

má odpověď na myšlénku tvou skane.

Ten vrch, Cassino hostí jeho svahy,

byl navštivován na vrcholi svojím

čeládkou sklamanou a zlými vrahy.

Já první vynesl tam, jenž tu stojím,

zvěsť Onoho, jenž pravda snesl k zemi,

jíž jasem tady povznešen se kojím.

A milost rozlila se ručejemi

na hlavu mou, že z jarma modloslužby

jsem vytáh kraj ten chodě vesnicemi.

A drahá světla nebeské té kružby

též v přemítání žila, svaté plody

a květy nesly plamenné jich tužby.

Zde Romuald i Makarius, rody

zde bratrů vidíš mojich v monastýru,

jenž hruď i krok před světa střehli svody.“

Já na to: „Láska, jejíž plnou míru

mi jevíš v řeči své a ve svém zraku,

jež kyne mi v ohnivém vašem víru,

Mne jímá důvěrou, že bez rozpaku,

jak před sluncem se růže otevírá

když rozvíjí se, jak jen může; z mraku

Mých pochyb, otče, veď mne, dej ať zírá,

ač jestli hodna toho, duše moje

v tvář tvoji, kterou halí jasnost čirá!“

On: „Bratře, vznešené to přání tvoje

to vyplní se až v posledním kruhu,

kde každé, i mé, v své se vrací zdroje.

Tam uzrá touha každičkého kruhu

jsouc úplná, neb všecky částky spolu

dli od věku kde byly juž, můj druhu.

A nemá prostorů a nemá pólů,

a žebřík náš ten přímo až k ni čelí,

čímž pohled tvůj zří vzdálenou ji v bolu.

Tam patriarcha Jakub viděl skvělý

že ústí konec jeho, v oné chvíli,

kdy Andělové po něm v lesku spěli.

Leč nyní, aby po něm vystoupili,

kdo nohou hne? a věty mého řádu

jsou dobré, aby s pergameny shnily.

Zdi, opatství jež byly, skrýše hadů

a lupičů jsou, kutny však jsou žoky,

z nichž zkažená čpí mouka plna smradu.

Lichvářství proti bohu hříšné kroky

tak neobrací, jak ty plody, jimi

hruď mnichů šílí juž po mnohé roky.

Co církev má, těm patří, prosebnými

jenž hlasy „pro Bůh“ lkají, nemá vzato

být přátely a parasity zlými.

Jest lidské tělo bludem těžce spjato,

že od duběnky čas až ku žaludu

dobrému začátku je malý. Zlato

Ni stříbro neměl Petr a já v trudu

jsem začal modlením a dlouhým postem,

František pokorou řád proti bludu.

A setrváš-li při počátku prostém,

a uzříš-li, kam došlo to v jich pýše,

zříš bílé černému jak bylo mostem.

Že Jordán obrátil se, mořská říše

že couvla nazpět podle Boha přání,

než pomoc tady, větší div je spíše.

Děl, mezi druhy vstoupil z nenadání,

sbor svatý sevřel se a pak se vzchopil

a povzlet vzhůru jak vichřice vání.

Jak sladké paní kyn bych nepochopil,

jímž kynula mi výše ku žebříku,

stou vůli v její sílu hned jsem stopil.

Zde, stoupati a scházet kde je v zvyku,

tak rychlý vzmach se nestal přirozeně,

jak já se během vznesl v tomto mžiku.

Kéž čtenáři se vrátím oslaveně

v ten slavný pochod, k vůli němuž vina

svou pykám v hruď se bije rozhorleně,

Prst z ohně nevytán bys v takém kynu,

jak znamení jsem viděl, jež za býkem,

a rázem v jeho octnul jsem se klínu.

„Ó slavné hvězdy, světla, volám mžikem,

vy silou nadané, jen vaším darem

jest celý duch můj, vyznávám to s díkem.

Pod vámi zrozen byl i stížen zmarem

ten otec všeho smrtelného žití,

když poprv rodný vzduch mne blažil čarem;

Když vstoupiti v kruh váš mně milost svítí,

v ten vznešený kruh, jímž se otáčíte,

zas souzeno mi v luh váš sestoupiti.

K vám letí duše mojí vzdechy skryté,

a v úctě prosím dodejte mi síly

ku cíli, jenž mne táhne k pouti hbité.“

„Tvá pouť se k poslednímu blaha chýlí,

zas Beatrice začla, potřeba je,

by oči tvé co nejjasnější byly.

A než se dále vhloubíš v tyto kraje,

hleď ještě jednou dolů, viz co světa

pod nohama ve hlubinách ti taje.

Ať rozkoš nejvyšší v tvé duši zkvétá,

bys k vítěznému přidružil se davu,

jenž vesel tím ethera kruhem létá.“

Sfér sedmí věncem naklonil jsem hlavu

a zřel jsem v hloubi kouli malou plouti,

že usmál jsem se, jak je v bídném stavu.

A ten úsudek nejlepším můž slouti,

kdo pohrdá jí, výtečným ten sluje,

kdo po vyšším jen snaží ducha pnouti.

Já dceru Latóny zřel, v záři pluje

bez stínu, který dokladem mi býval,

že řidší tu, tam hustší poletuje.

A pohled tvého syna zde mi kýval

Hyperione, já jej snes, jak s Mají

Diony kolem něho vír tu splýval.

Pak ztlumené mi svity ve zrak hrají,

to Joviš, mezi otcem, mezi synem

jak mění místa, oči poznávají.

Všech sedm viděl jsem tu jedním kynem

v jich velkosti a ve rychlosti stálé,

na různých drahách nepokrytých stínem.

A místo, s nímž se pyšníváme, malé

jsem viděl s vrchy, s doly jak se točí,

ve kruhu blíženců tak v letu dále:

I obrátil jsem k sličným očím oči.

Zpěv dvacátý třetí

V skrytu jak milých snětí odpočívá

pták na hnízda svých sladkých mláďat dlouhou

a celou noc, jež věci vše nám skrývá,

Že uzří je, se těší milou touhou,

a slídí kolem jejich po potravě

a trudná péče je mu slastí pouhou,

Na hrotu větve sedí nedočkavě

čas předbíhá, po slunci ohledá se

a zrakem visí jitra na záplavě:

Tak vzpřímena má paní v celé kráse

své stála, dívajíc se v onu stranu,

kde slunce menším spěchem kroužit zdá se.

Mně, v úvahu když zřím ji zahloubánu,

jak tomu bylo, který sice kojí

se nadějí, ač jiné měl v svém plánu.

A dlouho netrvalo ono dvojí,

já myslím čekání a myslím zření,

an nebe zvolna celé v jasu stojí.

A Bice děla: „V tomto okamžení

viz triumf Krista, viz tento plod zžatý

z té sféry víření, v tom shromáždění.“

A její obličej plál celý vzňatý

a oči plné veselosti měla,

že nepopíše duch je žasem jatý.

Jak v nocích úplňku Trivia skvělá

se v kniha věčných nymf zářící směje

hloub nebes jimiž ozdobena celá.

Na tisíci lamp slunce jak se skvěje,

jež zažíhá je, zřel jsem stejně, v žití

jak se sluncem a hvězdami se děje.

A živým světlem prokmitá a svití

tak mocným jasem blýskající látka,

že nesnesa ji musil jsem tvář skrýti.

Ó Bice, průvodkyně drahá, sladká!

A ona ke mně: „Teď, co tebe zmahá,

jest síla, proti níž vše sila vratká.

Zde moudrost je a moc a z nich to sahá

most, který spojil nebesa a zemi,

po čemž tak dlouhá v lidstvu byla snaha.“

Jak oheň, který roste ručejemi.

mrak prolomí a že má místa málo

dští na zem proti zvyku svému, němý,

Zpit žárem duch můj cítil, kterak vzplálo

v něm nové síly vření, při tom kvasu

se nemoh vzpamatovat co se stalo.

Teď oči otevři a viz mou krásu,

neb uzřela věci takové, že snésti

tvůj může zrak můj úsměv plný jasu.

Jak tomu, kdo sen zapomene, jesti,

když vzbudí se, a nadarmo se snaži

snu obraz nazpět v paměť si uvésti:

Tak v ucho mé to povzbuzení vráží,

tak vážné, díků hodné, dlouhým věkem

je časy z dějin knihy nevymaží.

By nejkrasším jazyky zněly vděkem,

jež Polyhymnie a sestry její

svým nejsladším kdys krmívaly mlékem,

Mně k pomoci, když onen úsměv pěji,

díl tisící by pravdy nedosáhli

jas vylíčit, jenž v tom plál obličeji.

Tak vylíčiti ten Ráj neobsáhlý

má svatá píseň dělat musí skoky,

jak ten, kdo vidí cesty konec náhlý.

Kdo uváží však cíl můj převysoký

a břemene tíž, ten nebude láti,

že pod ním smrtelné se chvějí boky.

To není řeka, kterou mohou bráti

se lehké člunky, již hrot lodě dělí,

ni plavci, jenž chtí sebe zachovati.

„Můj obličej proč unáší tě skvělý,

že nespěješ dál ku rajskému sadu,

jenž v Krista paprscích rozkvétá celý?

Tam uzříš růže pře spanilou vnadu,

v niž slovo vtěleno, tam lilje bilé,

jichž vůně slouží spásy ku příkladu.“

Tak Beatrice, já pak celý chýle

se k její radě, ještě jednou v světlý

ten jas jsem kázal pohlédnout své síle.

Jak oči moje, které stíny zhnětly,

ve slunci, které kmitlo řasou mraků,

před sebou zřely velký luh a zkvětlý:

Tak davy světel bleskly mému zraku

a stohy paprsků se z výše lily,

jich zdroj mi zůstal ukryt ve oblaku.

Ó něho vše pronikající síly,

tys pozvedla se, aby moje oči,

mdlé ještě, v prostoru se uvolnily!

A jméno květu, za nímž stále točí

se prosby mé, pohnulo ducha mého,

že k největšímu ohni ze všech kročí.

A můj zrak světla toho čarovného

když velikost a zářnou jakost chytnul,

jež zde jak na zemi je vítěz všeho,

V tom náhle plamen nebes zářný slítnul

v kruh složen, koruny jak ve způsobě

je otočil a kol se vírem kmitnul.

Nejsladší nápěv, který zněl by tobě,

jenž k sobě ducha láká z žití víru

jak hromu hlas by duněl v bouře době,

Tu maje svatou dostihnouti lýru,

jíž korunován onen safír krásný,

jímž jasnější modř svítí v nebes šíru.

„Jsem láska andělská, jež ples ten šťastný

oblétám, který z toho lůna dýše,

jež naší touhy hostilo cíl spasný;

A budu oblétat jej, nebes říše

ty paní dokud syna sledující

svým vstupem blažíš onu sféru výše.“

Tak melodie ona jásající

se ukončila, „Marie“ v tom kane

z těch světel jeden výkřik holdující.

Sfér královský plásť, který více plane

a oživuje se, čím boha vlivy

dech boží k němu žehnající vane,

Svých vnitřních břehů udržoval nivy

tak nade mnou, že jeho plápolání

jsem nepostihnul tam, kde stál jsem snivý.

Mé oči neměly té síly ani

na plamen ten se dívat ověnčený,

jenž vedle syna vztýčil svoje planí.

A jako děcko utiší své steny

a k matce ručky vztahuje, když pilo,

tak duchem, na venek jenž rozohněný,

Zde každé toto svaté světlo bylo,

svým hrotem rostouc, a tím lásku svoji

ku Marii mi zřejmě objevilo.

Pak před mým zrakem všecka světla stojí

a sladce zpívají „Regina coeli“,

že rozkoš ta jest věčná v mysli mojí.

Ó jakou hojností tu překypěly

ty sýpky nejbohatší, které v setí

jak dobří rolníci se v žití skvěly!

Zde s poklady, jež druhdy ve zajetí

se pláčem získali ve Babyloně,

kde zlato nechali, teď svátek světí.

Pod synem vznešeným na slávy tróně

a pod Marií tady v blahu tráví

jak starém tak i novém po zákoně

Ten, který třímá klíče této slávy.

Zpěv dvacátý čtvrtý

O druži ku hostině vyvolená

beránka, který stále tebe sytí,

že touha tvoje vždy je vyplněna:

Když z boha milosti smí tento vzíti

díl toho, s tvého co tu stolu padá,

dřív k cíli smrt než dovolí mu jiti;

Ó pomněte, jak vroucně o to žádá,

ó poroste jej trochu, vy jenž v zdroji

tom pijete, po němž on stále strádá.“

Tak Beatrice začla tu řeč svoji:

a duše ty kol pevných pólů v jase

se jaly kroužit co komety v roji.

Jak kolečka ve hodinách v témž čase,

kdy jedno tomu, jenž se na ně dívá,

být v klidu, druhé pospíchati zdá se:

Tak vířný tanec těchto tady splývá

ve rázných pohybech teď miň teď více,

dle radosti, která je rozechvívá.

A z nejkrásnějšího z nich blýskavice

jak oheň plála, zřel jsem požár blahý,

jenž předčil všecky jak vál v moje líce.

Kol Beatrice tři v kruh opsal dráhy

a božským při tom zpěvem plesal sladce,

že obraznosti síla mlkne záhy.

Mé péro tedy přeskočí to krátce,

neb nejen slovo, též i fantasie

ten přejemný rys nevystihne hladce.

„Ó svatá sestro má, vzdech jejíž nyje

tak vroucně, prostě, tvoje láska vroucí

mne táhne výš z té sféry, jež mne kryje.“

Když zastavil se ctný ten oheň skvoucí,

dech obrátil pak zcela k mojí paní

to pravě, co má ústa řekla mroucí.

A ona: „Velikého muže plání,

kterému pán kdys klíče dal, by v hoře

je s říše plesu snes a v zemské lkání,

V té víře, kterous druhdy přešel moře,

jej zkoušej, je-li dobrým žákem Pána,

jej v lehké nebo těžké spory noře.

Zda dobře doufá, miluje, zda psána

jest víra v srdci mu, víš, oči tvoje

zří tam, kde každá věc je malována.

Leč vírou pravou jen že duší roje

se staly občany té svaté říše,

ať k slávě ji on otevře rty svoje!“

Jak bakalář se zbrojí, stoje tiše

než mistr otázku s ním celou sdělí,

již nemá vyměřit, dokázat spíše:

Tak všemi důvody já rovněž smělý

se vyzbrojil, by odvet řeči dalo

mé slovo zpovědi i tazateli.

„Nuž, dobrý křesťane, světlo se ptalo,

rci víra co jest?“ A já pozved čelo

ku světlu, s něhož toto na mne válo.

K mé paní potom oko moje spělo,

ta kynula, abych já vylévati

se pramen jal, jímž nitro moje vřelo.

„Ta milost, jíž se moha zpovídati,

já započal, takému bohatýru,

kéž myšlénce mé ráčí výraz dáti!

Jak pravé pero, jež učilo „víru,

nám, otče, psalo rukou tvého brata,

jenž s tebou Řím na pravou uved míru.

Jeť látkou naději všech víra svatá,

a toho důkazem co nezří zraky,

tak pojímá ji moje duše vzňatá.“

On odvětil: „Tvůj zor jest bezemraký,

jen pochopíš-li, proč on mezi látky,

ji počítal, a do důkazů taky?

„Pro věci hluboké, jichž odlesk sladký

zde spatřit dopřáno mi nyní bylo,

jest na zemi zrak smrtelníků krátký,

Ve víře pouze že se zakotvilo

jich bytí, z které vzácná naděj vzchází,

což látky jméno víře přisoudilo;

A z víry této můžem dále blazí

své činit závěry i bez vidění,

čímž víru spolu důkaz doprovází.“

On: „Také kdyby bylo pochopení

všech věcí, svět jež učeností získá,

škleb sofistů by dospěl k zahanbení.“

Tak z lásky žáru toho na mne tryská

a dál to praví: „Ve zkoušce té tíha

i kovu směs té mince dobře blýská.

Leč zdali též se ve tvém měšci míhá?“

Já: „Ano, kulatou a lesklou plane

a jasně její rytbu oko stíhá.“

Dál z lesku toho světla ke mně kane:

„A zářící ten skvostný klenot drahý,

jenž základem se každé cnosti stane,

Rci, odkud máš?“ Já: „Příval rajské vláhy

Svatého Ducha, jenž se rozlil proudem

na staré, nové pergameny, záhy

Mně objevil se ostrým býti soudem,

že každý důkaz s tímto v porovnání

mi tupým zdá se být a pouhým troudem.“

On: „Starý zákon s novým tvému zdání

když dostačí, kdo řek ti, prachu synu,

že boha vůle z nich se k lidem sklání?“

Já: „Důkaz, z kterého se k pravdě šinu,

jsou díla, k nimž příroda netavila

kdy železo, netloukla kovadlinu.“

On: „Co ti dokazuje, že ta díla

se stala v skutku, to dokázat právě

věř, přísahám ti, potřeba by byla.“

„Bez divu svět že obrátil se hravě

ku křesťanství, ten zázrak pouze stačí,

že jiné stý díl jen jsou v jeho slávě:

Neb hladový a chudý vstoupils v pláči

na pole, abys zasel dobré símě,

jež réva dřív, teď skleslo na bodláčí.“

Jak skončil to jsem, koruny té témě,

„My bože chválíme tě“, začlo pěti,

tož nápěvem, jejž rajské zpívá plémě.

A onen baron, jenž od sněti k sněti

mne táhl s sebou zkoušeje mne dráhou,

se přiblížil juž k sledních listů změti,

A začal: „Milost, které jesti drahou

tvá duše, tobě ústa otevřela

až sem, jak pravou slušelo to snahou,

Že chválit musím co tu pověděla,

leč vše co věříš vyznat musíš nyní

i udat zdroj, zkad tato zvěsť ti zněla.“

„Ó svatý duchu, otče, v nebe síni,

jenž vidíš, co jsi věřil, takže k hrobu

tvůj spěch i nohy mnohem mladší stíní.

Ty žádáš nyní, bych přemoha mdlobu

zde vyznal jádro přesvědčení svého

i důvod víry své, slyš v tuto dobu

Co pravím: Věřím v boha jediného

a věčného, jenž sám jsa bez pohnutí

je láskou, touhou, pohyb světa všeho.

Ne fysika s metafysikou nutí

to víru vyznávat, leč pravda vroucí

jest svědkem ji, tak v mocném zaplanutí,

Již Mojžíš hlásal a proroci vroucí

a žalmy, v evangelium již psali,

jste vy, když pronik svatý duch vás žhoucí.

V tři věřím věčné osoby, jež spjaly

se v jednu bytost, jedinou a trojí,

že „jest“ a „jsou“ na sebe právem vzaly.

A božství skrytá bytost, o níž moji

zvěst slyšel’s, mému duchu pečeť dává,

že písmo pravdivé jest v řeči svojí.

Toť princip jest, toť první jiskra žhavá,

která se v plamen sálající nítí

a hvězdou ve mně jiskřit neustává.“

Jak pán když slyší, čímž ples v duši cítí,

a sluhu ihned po veselé zprávě

jak domluvil s pozdravem v náruč chytí:

Tak žehnaje mi s písní, nedočkavě,

jak umlkl jsem, tisk mne k srdci svému

ten apoštolský plamen, který právě

Jsem poslech; řeč má líbila se jemu.

Zpěv dvacátý pátý

To stane-li se, že ty svaté sloky,

na kterých Zem i Nebe pracovaly,

a při nichž dlouhé zhubeněl jsem roky,

Zášť přemohou, která mne žene v dáli

od stáje krásné, kde beránek já jsem

spal, vlků sok, jenž na stáj v útok hnali;

Pak s jiným závojem a jiným hlasem

se vrátím básník a u křtitelnice,

kde byl jsem křtěn, laur propletu svým vlasem:

Neb v onu víru, kterou blíží více

se k bohu duše, tam jsem vstoupil, dítě,

pro kterou Petr objal teď mé líce.

A z oné sféry jiný oheň svítě

se pohnul k nám, zkad vystoup onen svatý,

jenž první Krista náměstek byl. Hbitě

Má paní v srdci plesu plamen vzňatý

mi děla: „Šlechtice viz, v světa luhu

v pouť k němuž přemnohý je touhou jatý.“

A jako holubi, druh sedá k druhu,

a vrkajíce lásku svou si sdílí,

a v lásce své se oblétají v kruhu,

Dva tito knížata se k sobě chýlí,

se zdraví, chlebu vzdávajíce chvály,

jejž skytá ráj a za kterým duch pílí.

Když pozdravy juž svoje dokonaly,

ta ke mně přistoupili u mlčení,

můj nemohl snést pohled, kterak pláli.

A Beatrice úsměv svůj v řeč mění:

„Ó velký duchu, basiliky naší

jenž hlásal‘s hojnost, které rovno není,

Dej, nadějí kéž řeč tvá k nám se snáší;

když tři viděli proměnění Krista,

tys mezi nimi značil naděj blažší.

Skráň pozvedni, ať duše tvá jest jista,

že všemu co přichází z tůně světa,

se teprv zralost v naší záři chystá.“

Ta útěcha mi z druhé hvězdy slétá,

tož obrátil jsem k horám zraky svoje,

jichž tíže postrach v duši moji metá.

„Když císař náš milosti svoje zdroje

ti otevřel, bys před svou smrti zíral

až v jeho dvůr a v jeho knížat roje,

Bys s pravdou, kterou jasný dvůr ten svíral,

též naděj na zemi, jež lásku nítí,

ne pro sebe, leč pro druhé též sbíral:

Rci, čím jest ona, jak můž zdobou býti

tvé duše, pověz, kterak přišla k tobě?“

Tak druhé světlo slyším hovořiti.

A ona svatá, jež má křídla obě

tak k vysokému letu mocně vzpíná,

mou odpověď tak předešla v té době:

„Věř, bojující církev nemá syna,

jenž větší naděj choval by, jak psáno

jest v slunci, jež vás všecky obepíná.

Tož z Egypta by vyšel, je mu přáno

a Jeruzalém viděl v žiti dráze,

než skončiti boj jemu přikázáno.

Ty dvě otázky, po vědění v snaze

jež nečinil jsi, ale proto pouze,

by on zvěstoval, jak sám ceníš draze

Cnost tuto, jeho přenechávám touze,

on rozluští je a nezpyšni jimi;

ať milost boha vyprostí jej z nouze!“

Jak žák za mistrem kroky ochotnými

se ubírá, v tom co pochopil bdělý,

by vlohami se mohl zaskvět svými:

„Jest naděj čekáni, mé rety děly,

na příští slávu a ji milost boží

a zásluha si v srdci vystavěly.

Ten jas se z mnohých světel ve mně množí,

však největšího vůdce pěvec svatý

mi v srdce vdechl jej; Svou naděj složí,

(On zpívá ve svém žalmu bohem vzňatý,)

na tebe všichni kdo tvé znají jméno,

kdo nezná je, zda vírou mou jest jatý?

Tvým listem pak mé srdce poroseno,

že nyní plný jsem a jiným zase

tvou naděj mohu v pevné dáti věno.“

Co mluvil jsem, blesk zachvěl se tu v jase

ve pochodně té chvějném nitru živém

v ráz, pronikavě, v blesku zářné kráse.

I děla: „Láska, která v světle snivém

mnou vřela pro cnost, jež se mnou šla stále

až k palmě, již jsem získal v boji divém,

Mne nutí, abych mluvil k tobě dále

k tvé potěše, tož rci mi, naděj slovy

co slibuje ti? Promluv k její chvále!“

Já pravím: „Starý zákon též i nový

cíl značí mi.“ On: „Hleď to vysvětliti!“

„Těch duší, boha přátel, o nichž poví

Ti Isaias: Lze je snadno zříti,

neb dvojí mají šat ve zemi svojí,

a jejich zemí je to sladké žítí.

A zjevení to patrnější stojí

před námi bratra tvého řečmi těmi,

o bílých hávech kde svůj hovor strojí.“

A dříve než jsem skončil, nebes lemy

nad námi slyším: „Sperent in te“ zněti,

a odvet tomu zavzněl kruhy všemi.

A mezi nimi náhle světlo vzletí

tak jasné, krystal ten kdyby byl v raku,

dnem jedním zimní měsíc moh se skvěti.

A panna jak se zvedá, radost v zraku,

a v kolo vstupuje, ne z marnivosti

leč k poctě nevěsty, tak v světlém mraku

Se blížilo to světlo, jas jež hostí,

k těm dvoum, která se v kruhu otáčela,

jak slušelo ve jejich horoucnosti.

A v písně nápěv padlo, sladce zněla,

a paní moje pevně zřela na ně

jak nevěsta, ni sebou nezachvěla.

„Toť onen, který položil své skráně

na prsa ctná našeho Pelikána,

jej s kříže k velkým činům zval hlas Páně,“

Tak řekla pani má, leč zadumaná,

tvář před tím ani potom nepohnula,

zrak její poutala tak ona strana.

Jak mžourá zřítelnice ustrnulá

chtíc postihnouti slunce zatmívání,

až zřením zření moc jí pominula:

Mně dělo se v sledního ohně plání.

V tom zazněl hlas: Nač oslňuješ sebe,

chceš viděti snad, co zde není ani?

Zem v zemi jsem, tak ujišťuji tebe

a zůstanu tam s jiných druhů davem,

až počet náš vyplní číslo nebe.

V tom klášteře jsou v hávu dvojím, žhavém

jen dva, jenž v nebe s tělem vystoupili,

ó jdi a zvěstuj všem to v světě tmavém!

A vířící se při tom zastavili

a s nimi směs ta sladkých melodií,

již trojím dechem stkali v slastné chvíli;

Jak obtíže neb nebezpeč když mijí,

se vesla sotva v proudy ponořena

na hvízdnutí hned zastaví. Jak svíjí

Se duše moje v hloubi rozechvěna,

když odvrátiv se nezřím paní svojí,

ač stála blízko mne ta vyvolená

a k blaha sám já přiblížil se zdroji.

Zpěv dvacátý šestý

Nad oslepnutím svým co strach jsem cítil,

tu z plamene, jejž nemohl zrak snésti,

dech vyšel, který pozornost mou vznítil,

Řka: „Než nabudeš zraku na mne jesti,

když ztrávil jsem jej, aby za náhradu

můj hovor mnohou potěšil tě zvěstí.

Nuž odhal duši svou mi do základu,

kam směřuje; dej tomu výhost zdání,

žes ztratil zrak, tys zmdlel jen jeho vládu.

Neb, jež tě vede rájem, ona paní

má v pohledu svém sily plamen žhavý,

již druhdy Ananias měl v své dlani.“

Já pravil: „Dřív neb pozděj vždy v čas pravý

mé oči uzdraví, jež byly brány,

kterými vešla ohněm, jenž mne tráví.

To dobro, jímž dvůr tento požehnaný,

jest A i O všech písem, láska čítá

mi hlasitě i tiše z každé strany.“

A tentýž hlas, jimž útěcha mi vlitá,

pro náhlé zdánlivé mé oslepení,

zas dále k řeči myšlénky mé splítá.

„Na hustším sítě třeba protřesení,

on pravil; luk tvůj k takovému cíli

kdo napjal, třeba dát mi vysvětlení.“

Já: „Filosofické důvody síly

dost mají s autoritou, jež ztad splývá,

že láska taká v duši mou se chýlí.

Neb dobro, jak dalece dobrem bývá,

tak vznítí lásku a vždy stále věčí,

čím výtečnosti více v sobě skrývá.

Tož k bytosti, jež ostatní tak předčí,

že dobro každičké mimo ni jsoucí

jest paprsk světla jejího, vždy s péčí

Se musí obraceti duše vroucí

všech v lásce, kteří pravdu poznávají,

na niž spočívá tento důkaz skvoucí.

A s pravdy této hlubokými taji,

mne seznamuje ten, jenž učí znáti

mne láska, věčné bytosti jíž plají;

Hlas mistra pravého já slyším vláti,

jenž o sobě tak pravil ku Mojžíši:

Svou dobrotu chci tobě ukázati.

I tvoji rtové konečně ji dýší

hned na počátku zvěsti tvé, nad jiné

když nebes taj oznámils světa říši.

Po rozumu a slovu božím (plyne

hlas ke mně), jež se spolu provázejí,

zřím láska tvoje k boha že se vine.

Zda ale, mluv, se jiné struny chvějí

v tvém srdci, zjev mi zuby lásky tvojí,

kterými útroby tvé krvácejí.“

Mně neostalo skryto ve závoji,

co orel Krista chtěl a v jaké svody,

já poznal, obrátit chce zpověď moji.

I pravím: „Všecky tyto kruté hlody,

jež mohou srdce k bohu obrátiti,

v mé lásce vroucí nabývají shody.

Neb světa jsoucnost, pak i moje žití,

smrt, kterou trpěl on, bych živ byl dále,

a naděj, kterou jak já každý cítí,

A živé poznání to neustálé,

ty odtrhly mne klamné lásky moři,

břeh lásky zjevily mi dokonalé.

A pro listy, jímiž sad stkví se v zoři

věčného zahradníka, též jsem vzňatý

dle dobra, které z něho jim se noří.“

Co mlčel jsem jak ustrnutím jatý,

zpěv sladký nebem zněl, a moje paní

též pěla s nimi: Svatý, Svatý, Svatý!

Jak ostré světlo probouzí ze spaní,

tož zrakem ducha, jenž se vrací zpátky,

jej láká ke kůži od kůže plání,

A vzbuzený se leká na čas krátký,

tak nezvyklé mu náhlé procitnutí,

až rozum posilní soud jeho vratký:

Tak světlem očí svých, jichž zaplanutí

se leskne dál než na tisíc mil, vzala

mým zrakům Bice všecko ochrnutí.

Má zřítelnice víc než jindy vzplála

a tázal jsem se jako podivený,

co za hvězdu to, jež tu čtvrtá plála.

Má paní: „V těchto svitech zakotvený

duch první a tam nad svým tvůrcem plesá,

on první silou kdys byl vytvořený.“

A jako lupen zprvu špičkou klesá,

jak vítr zavane, a pak se zdvihá

svou vlastní silou k povzletu se vznesa:

Já činil, úžasu mne jala tíha

co mluvila, pak zmužil jsem se ale,

bych touhy sprostil se, která mne zžihá.

A začal jsem: „Ó jablko, jež zralé

jsi stvořeno, ach otče, jemuž bývá

i každá žena dceř i snacha stále,

Seč jsem v nejhlubší úctě řeč má splývá,

ó promluv ke mně, ty znáš vůli moji,

již, abych juž tě slyšel, slovo skrývá.“

Jak zvěř se pohne pod pokrývkou svojí,

že pohyb její vnitřní pudy zradí,

neb roucha záhyb dle něho se strojí:

Tak první duše pokrývkou svou vnadí

mne na odpověď, tak se pozachvěla,

jak ochotně mi odvět dáti pádí.

„Než bys mi vůli svoji řekl, děla,

juž znám tvé přání a to líp než jiné

snad věci, jinak zřejmé tobě zcela;

Neb zrcadlo mi pravé, čisté kyne,

v kterém se vše odráží čistě v ladu,

však ono v ničem. Jaký čas juž plyne,

Chceš zvěděti, co do sličného sadu

bůh postavil mne tam, kde k vystoupení

jsi této slyšel přípravu a radu?

Jak dlouho byl mým očím k potěšení

a jaký hněvu důvod byl as pravý,

ký jazyk stvořil jsem si k hovoření,

Ó synu, věz, že jedl jsem, on praví,

se stromu, samo nebylo tak hříchem,

spíš neposlušnost a vzdor pohrdavý.

Kde Virgil zavolán tvou paní v tichém

žil dolu, dvakrát dva tisíce roků

a tři sta dva jsem trávil touhou, vzdychem.

A slunce zřel jsem dráhou jeho kroku

let děvet set a třicet v hvězdách pláti

co na zemi jsem žil po Evy boku.

Má řeč vymřela zcela nežli hnáti

se začli k dílu, bez konce jež bylo,

ti Nimrodovi národové klatí.

Neb z rozumu co jen kdy působilo,

vždy, jelikož se mění vůle lidí

dle vůle boží, též se proměnilo.

Řeč lidská vždy dle přírody se řídí,

leč zdali tak či jinak přenechává

vám příroda, jak vám se to líp vidí.

Než pojala mne pekel tůně tmavá

El dobro nejvyšší se nazývalo,

zkad plane radost, jež mne obetkává.

Pak slulo Eli, což se právem stalo,

neb lidské zvuky jsou jak listí snětí,

jež vadne, mizí, aby jiné vzplálo.

Na hoře, z vln již nejvýš viděls čněti,

jsem v žití čistém, tak i poskvrněném

jen pouze hodin sedm mohl dleti

co slunce hasne v běhu vyměřeném.

Zpěv dvacátý sedmý

Teď Otci, Synu i Svatému Duchu

pět začla slávu rajská obec širá,

až zpitý byl jsem v přesladkém tom ruchu.

Co zřel jsem, zdálo se mi všehomíra

být úsměvem, neb zpitost moje sklání

se v sluch můj a se zrakem do mne vtírá.

Ó nevýslovný plese, slasti, plání,

ó žití, v němž se s mírem láska skvěje,

ó jisté bohatství a beze přání!

Přede mnou čtyři zářné obličeje

se zastavily; jenž se první kmitnul,

zřím věčí světlo vůkol kterak leje.

A jeho pohled takým bleskem svitnul,

jak s Martem Joviš kdyby ptáci byli

a jeden s peřím druhého by slítnul.

Ta prozřetelnost, kterou v sbor ten chýlí

se řád a úřadů všech rozdělení,

kol ticho kázala a v této chvíli

Jsem slyšel: „Jestli barva má se mění,

tož nediv se, jak začnu, ihned chystá

se těchto všech kol náhlé zabarvení.

Jenž na zemi se chopil mého místa,

dím mého místa, mého, ten je ztracen,

neb prázdné jest před obličejem Krista.

Tu v stoku nečistou můj hrob jest zvrácen,

tak plný krve a tak plný smradu,

že plesá nad tím ten, jenž odsud skácen.“

A barvou, když jest slunce na západu

neb východu a proti mraku stojí

lem nebes zaplál v červánkovém stádu.

Jak žena cudná, která v těžkém boji

zůstává pevna, když o pádu jiné

zvěsť slyší, přece chvěje se a bojí:

Tvář Bice změnila a ihned stinné

se stalo nebe kol jak v onom čase

když umřel boží syn. Však s hvězdy plyne

Řeč přísná nyní v proměněném hlase;

duch opět hovořil, jak bouře hromu,

však obličej svůj neproměnil zase:

„Slyš, Krista nevěsta nebyla k tomu

mou, Lina, Kleta krví vychována,

by zlato svému vyzískala domu,

By nebes jí se otevřela brána,

tož Pia, Sixta i Calixta v lkáni

i Urbanova krev je prolévána.

A nebyl úmysl náš ani přání,

by křesťanů díl jeden po pravici

stál papežům a drahý k levé dlani,

Ni klíče svěřené mi vévodící

by znamením se proti křtěným staly,

v boj táhly na válečné korouhvici.

Ni na pečetě by můj obraz dali,

na privileje prodané a lživé,

čímž stud a hněvu jiskry ve mně vzplály.

V pastýřů rouchu stádo vlků chtivé

tam vidět můžeš, bloudí všemi lady.

Msto boží! Nebe, proč jsi milostivé!

Bask s Caorsinem chystá se juž hlady

pít naši krev: ó jak počátku krásný

v zlý konec řítíš se a v jaké spády!

Leč prozřetelnost, jíž Scipio šťastný

zachránil slávu světa Římu záhy,

juž tuším obrat přivede sem spasný.

Ty, který uzříš opět zemské práhy

pro tíži těla svého, co neskrývá

má před tebou řeč, zjev jim synu drahý!“

Jak ze zmrzlých par v našem vzduchu mžívá,

když roh nebeské kozy na své pouti

se dotkne slunce a s ním na čas splývá:

Tak ether zřel jsem do výše se pnouti

a sněžit vzhůru vítězící páry,

jež s námi dlely. Moje oko hnouti

Se musilo za blýskavými tvary

vždy dále, dále, až vzdálenost čirá

mým očím vzala plamenné ty žáry,

Že nedívám se výš, jakmile zírá

má paní, dí mi: „Obrať dolů oči

jaks obrátil se.“ Okruh, který svírá

Střed s koncem pásu prvního zrak zočí,

že docela jsem prošel od té chvíle,

co poprv oko moje výš se točí,

Že z jedné strany se ku Gades chýle

zrak vidí Ulyssa brod, z druhé lemy,

zkad Evropu kdys býk nes na svém týle.

Hloub ještě byl bych pronik v tuto zemi,

však slunce pod nohami mými spělo

a prošlo znaky od berana všemi.

Mé vroucí srdce, které stále tkvělo

na paní mé teď víc než jindy v mládí,

víc s novým přáním k ní se povznášelo.

A umění a příroda když vnadí,

že tvarem těla neb obrazy jeho

duch zrakem jatý v podmanění pádí,

Vše mizí vedle plesu nebeského,

jejž stále na mne rosí tahy její,

když úsměvem se dotkne zraku mého.

A síla, již čtu v jejím obličeji,

mne z toho hnízda Ledy vyprostila

a vrhla v ráj, jenž letí nejrychleji.

A části jeho, jimiž rozproudila

se s žitím veleba, jsou stejný všady,

že věru nevím kam mne postavila.

Leč ona znajíc mé po pravdě hlady,

tak usmíváním otevřela rety,

že plesal bůh jí v tváři plné vnady.

„Jež drží v klidu střed, vše drahé v lety

kol pohýbá, ta bytost započíná

na tomto místě jak od svojí mety.

Pro toto nebe není země jiná

než v duchu boha, lásku kterou víří

a sílu, kterou dští, on v světle spíná.

Kruh světla, lásky kol něho se šíří,

jak ostatní on jímá, obvod kruhu

však zná, kdo spjal jej pouze, kam as míří

Svým letem nerozeznáš, milý druhu,

jak půl a pětka v desíti se skrývá,

on druhé měří v tomto rajském luhu.

A v jedné váse čas že listí mívá

a v druhém kořeny, to nyní tobě

co zjevná pravda nad pochybnost kývá.

Ó hrabivosti, smrtelníky v sobě

jak potopuješ, že nemůže žádný

zrak pozvednout, se vyrvat vln tvých zlobě!

Nechť vůle květ vyrůstá v srdci ladný,

však pravé slívy zrnění na bouchoře

déšť, který splývá neustále chladný.

U dětí ještě nevinnosti zoře

a víra jsou, však prchnou s horlivostí,

jakmile tváře pokrývá vous spoře.

A dokud žvatlá člověk, tak se postí,

však pozděj každé krmě každým časem

požírá jazyk s divou hltavostí.

A dokud žvatlá matky svoji hlasem,

dá vésti se, když mluví, tak si přeje,

by mrtva stala se juž červů kvasem.

Tak zčerná kůže, ač se jak sníh skvěje,

na dceři oné, jež nám jitro dává

a večer nechá; v moři bez naděje

Bys netonul, však uvaž, země tmavá

bez nejvyššího vládce teď se zmítá,

a proto lidstvo v bludech postonává.

Však v lednu zima než ustane lítá

(neb setina se přehlíží tam), zníti

tam začnou hlasně sféry nebes, hbitá

Že Štěstěna k nám káže otočiti

své lodě předkem a že přímým letem

pak budou plout a pak budete zříti

plod pravý na stromě, jenž planul květem.“

Zpěv dvacátý osmý

Když o nynějším žití bídných lidí

mi kárajíc je pravdu pověděla

ta, jíž má mysl ve všem nebe vidí,

Jak ve zrcadle pochodeň by stkvělá

se rozsvítila za člověka záda,

než myslil na ni, že by vzplanout měla,

I obrátí se a zvěděti žádá,

zda sklo dí pravdu a zří do souhlasu

že obé jest, jak text i nota skládá:

Má pamět učinila v tomto času,

zrak upjav k očím, z kterých láska sítě

mi nastrojila v úsměvu a jasu.

Když obrátil jsem se tam okamžitě,

mé oči tknuty byly tím, v té knize

co zří, kdo dívá se, jak víří hbitě.

Bod viděl jsem, plál v čistém světle ryze,

že oko bylo oslněno v jase

a zavřelo se ostrosti té cizé.

A hvězda sama nejmenší jež zdá se,

ta měsícem by byla vedle něho,

když hvězda s hvězdou v nebi porovná se.

V té vzdálenosti jak od kola svého

je světlo, které kolo spůsobuje

když nejhustší jest pára štítem jeho.

Kruh ohnivý kol bodu pohybuje

se prudce, takže pohyb, nejrychleji

jenž svět obíhá, před tím ustupuje;

Kol toho jiný víří, za ním spějí

pak druhý, třetí, čtvrtý, a kruh pátý

a šestý v sebe tak se otáčejí;

Pak sedmý sledoval tak rozepjatý,

že Hery služka i v kruhu svém celém

by neobjala tento oblouk zlatý.

Tak osmý, devátý v rozpjetí smělém

a každý volněji se v kole točil,

čím od jedničky dál byl jasným čelem.

A v tom jsem plamen nejčistější zočil,

jenž nejmíň od čisté se jiskry dálí,

proud věčí pravdy z ní do něho vkročil.

Má paní zřela, že rmut péče kalí

mou duši, a tu řekla: „Na tom bodu

tká příroda i vesmír neskonalý.

Na kruh ten pohleď, jenž s ním drží shodu,

a věz, že žhoucí láskou, jež ho žene,

on víří v takém bystrém chorovodu.“

Já: „Byť pořádkem tímto sestavené

vše bylo v světě, jejž zřím v kruzích tady,

rád uznal bych, co přede mnou se klene.

Leč jiný řád zemskými vládne lady,

čím vzdálenější od toho jsou středu,

tím více božské jsou těch kruhů spády.

Nuž tady aspoň ztiš mé touhy bědu

v tom čaruplném i andělském tejně,

jenž světlo s láskou všady skytá hledu,

A pouč mne, s obrazem otisk stejně

proč neshodují se, já v tomto sporu

se zmítám, osvěť tmy mé čarodějně!“

„Tvé prsty, děla v klidném rozhovoru,

že nestačí na uzel ten, toť jasné,

stvrd tím, že nevším si ho žádný z tvorů.

Pak řekla dál: „Ať tvoje žízeň zhasne,

tím nasytíš se, co dí ústa moje,

nuž namáhej si ducha v práci spasné.

Těl sféry rozličné jsou podle zdroje

buď věčího neb menšího té síly,

jež částěmi jich žene proudy svoje.

Tak věčí dobrota v zdar věčí pílí

a věčí zdar ve věčím bují těle,

když stejně dokonalé má vše díly.

Tak ten kruh, vesmír v rozsáhlosti celé

jejž rve za sebou, odpovídá kruhu,

jenž nejvíc patří a miluje vřele.

Tvůj duch když sílu bere za zásluhu,

ne ale pouhý zjev látek, jež tobě

se ve kulatém objevují pruhu,

Tu poznáš čárný poměr, v jakém obě,

tož málo k míň a mnoho k více stojí,

dle síly v každém nebi jemu k zdobě.“

Jak jas a světlo hned se vzduchem rojí,

když Boreaš z té svojí tváře dýše,

kde nejmírnější svoje větry strojí;

Čímž hustá mlha rozplývá se tiše,

až zkalené dřív nebe se usmívá

i se vší krásou svojí hvězdné říše:

Tak bylo mi, když paní dobrotivá

mne jasnou odpovědí nakrmila,

jíž pravda vzplála mi co hvězda živá.

Řeč její v ticho když se zkonejšila,

tu kruhy začly jiskřit blesků žehy

jak tyč, která se v ohni roztavila.

Za vlastním žárem šly ty rudé šlehy

a rostly jako když se dvojí šachy

do tisíců a sfér těch zněly břehy

Kol křikem Hosanah a výše v nachy

od sboru k sboru, až tam k tomu bodu,

jenž drží a udrží let jich plachý.

By v myšlénky mé zas uvedla shodu,

dí paní moje: „Serafy zříš tady

a Cherubíny v prvním chorovodu.

Ti následují rychle tak své řady,

by bodu tomu jen se vyrovnali,

a mohou neb zří do hloubky a všady.

Ty druhé, lásky těchto věnec stálý,

se trůny zvou božského obličeje,

neb co hráz první trojice zde vzplály.

A zvědět máš, že rozkoš v ně se leje

dle síly, které může proniknouti

do pravdy, která zkojení všem přeje.

Čímž zjevno blaha že lze dosáhnouti

jen patřením, ne láskou, tato bývá

jen toho následkem na světské pouti.

A patření za míru svoji mívá

pak zásluhu, z té s dobrou vůlí vzchází

pak milost, toť jsou stupně, z nichž ráj kývá.

A v druhé trojici, jež v svěžím mlází

věčného jara pro vše časy klíčí,

květ jehož s listím beran nerozhází,

Tam blažení Hosanah stále křičí,

tři sbory pějí v trojí melodii

a ples, v němž trojnásobí sebe, líčí.

Tři sbory pak jsou v té hierarchii,

ty první panstva, druhé slují síly

a třetí moci, které tam se kryjí.

Tak v předposledních kruzích v reji pílí

tam knížata a svatí archandělé,

hry andělské se v sledním zakotvily.

A vzhůru všichni zří, jas na svém čele,

a dolů tak působí, že jak k bohu

jsou taženi, též všichni táhnou směle.

Svou Dionys, obrátil k tomu vlohu

je pozorovat, různit, jmenovati,

a po něm dělám já to jak jen mohu.

Leč Řehoř nechtěl za pravdu mi dáti,

však jakmile zde otevřel své zraky,

sám nad sebou se musil usmívati.

A takového taje zdali mraky

se smrtelníku roztrhly, nech žasu,

kdo sdělil s ním je, viděl je zde taky

a jiné pravdy ještě z toho jasu.

Zpěv dvacátý devátý

Tak dlouho, co Latony děti obě,

to ve váze, a to v beranu dřímá,

pás obzoru si tvoří v jedné době,

Jsou v rovnováze, v níž je zenit třímá,

až k chvíli, obě když sfér proměnění

je zhostí pásu toho, jenž je jímá;

Tak s tváří, s níž hrál úsměv, v zamlčení

má Beatrice stála k tomu bodu,

jenž přemoh mne, své obraceje zření.

I začla: „Pochyb tvojich já chci brodu

se dotýkat, jak chceš, já dávno zřela

tam ubi s quando kde vždy splývá v shodu.

Ne, sama že by zbohatnouti chtěla,

což nemožno, leč aby záře její

v svém odlesku „já trvám“ říci směla

Bez mezí všech a časů nad peřejí

se věčná láska podle vlastní chuti

ve nových lásek objevila reji.

A neležela dříve ve strnutí,

neb žádné „před“ a „po“ nemělo vlání,

jímž nad vodami vzplálo tvorčí hnutí.

Tvar s látkou celý, čistý v objímání,

tak vyšly k stvoření, jež beze vady

jak třístruný luk trojím šípem raní.

Jak jantarem, křišťálem a sklem všady

se mihne paprsk, tak že není chvíle

od blesknutí až k mžiku, když je tady:

Tak z Pána trysklo světlo v trojí síle

a stejně vjelo ve všech tvorů sbory

při východu svém stejně, bez rozdíle.

Se substancemi řád pronik‘ vše tvory

co úděl jich; jímž cílem činnost čistá,

ty vršky staly se a všechněch vzory.

Máť čirá potence nejnižší místa,

potence s činem ta ve středu stojí

ve svazku, jehož pevnost vždy jest jistá.

Že prošly věky, Jeronym ve svojí

vám v knize psal, a kde andělé byli

dřív nežli svět váš stvořen v světla roji.

Však onou pravdou mnohé stránky kryli

svatého ducha vyznavači praví,

ty poznáš je, když zrak tvůj tam se schýlí.

A částečně juž rozum ti to praví,

jenž nedopustí, by motoři světa

být mohli, než on proměněn v stav pravý.

Víš, kterak kde a kdy ta duchů četa

se zrodila, tak ve štěp přání tvého

juž trojím květem vysvětlení zkvetá.

A nepřijdeš do čísla dvacátého,

byťs rychle počítal, andělů řada

co pobouřila živly světa všeho.

Čásť zůstala a umění to ráda

pak započla, jež vidíš, blahem vzňata,

že kroužiti tak nikdy neodkládá.

A původ pádu pýcha byla klatá,

jíž hřešil onen, jehož drtí tíha,

jak viděls, všeho světa vrchovatá.

Ti skromní byli, jichž řád se tu mihá,

ti cítili, že dobroty jsou dílo,

jíž otevřena moudrosti jim kniha.

Tož nebe zraky jejich povýšilo

svou milostí a zásluhou jich spolu

a plnou, pevnou vůli do nich vlilo.

Máš jistý být, ne v pochybnosti bolu,

že zásluhou jest milost obdržeti

jen láska ochotná když při tom stolu.

O svatém tomto sboru přemýšleti

dost můžeš nyní, pakli moje zvěsti

jak sluší se, ti budou v mysli tkvěti.

Leč na zemi že v školách zvykem jesti

vás učit, andělé že vůli mají,

že chápou, vzpomínají, s pravdy trestí

Chci seznámiť tě, již tam vykládají,

a při tom matou, takže v blud se řítí,

když falešně ty věci pojímají.

Ti tvorové, jenž z boha radost cítí,

ti nikdy neodvrátili svých tváří

od něho, před nímž nemůž se nic skrýti.

A proto stále boha tvář jim září,

nic nemate je, proto vzpomínání,

jim netřeba, v němž myšlénky se sváří.

Tak lidé na zemi, vy bdíte v spaní,

teď věříte, teď ne, že pravdu díte,

však v tom jest viny víc a studu plání.

Vy jednou stezkou více nekráčíte

v svém bádání, tak zdáni vás unáší

a láska k němu, jemuž otročíte.

Leč s menší nevolí tu chybu vaši

zde snášejí, než písmo v zlobě svojí

když lidé soudí, neřest na něm páší.

To nikdo neví, co to krve stojí,

je síti světem, jak jest milý bohu,

kdo pokorně s ním sblíží se a spojí.

Po zdání každý obrací svou vlohu,

a po vynálezech, jež vaši knězí

pak místo víry káží v zdobném slohu.

Že měsíc zpátky šel, ten s tím k vám běží,

při smrti Krista, že se níže šinul,

čímž slunce k zemi proniklo jen stěží.

Ten, jeho jas že ze sebe sám zhynul,

čím Španěly jak Židy tak i Indy

tmy jedné plášť do záhybů svých vinul.

Míň ve Florencii jest Lapi s Bindi,

co za rok takých pohádek se stkává

a s kazatelen hlásá víc než jindy;

Že ovčiček dav pravdu nepoznává

a větrem krmen navrací se v stáje,

že slepí jsou, omluva není pravá.

A Kristus neřek: Jděte, kažte báje

a frašky, druhdy sboru učedníků,

spíš dal jim základ, z něhož pravda plaje.

A tato zněla z jeho úst, že v mžiku

by víru vznítili ve kruté seči

meč udělali z písma si a píku.

Teď káží se jen žerty, prázdné řeči,

jen k vůli smíchu kapuc nadýmá se,

to dostačí a všem to k duhu svědčí.

Leč taký pták tam hnízdí v její řase,

že kdyby lid jej zřel, by poznal záhy

ty odpustky, jichž nyní domáhá se.

Tím hloupost všecky překročila prahy,

tak beze svědků a bez zkoušky nyní

vše každý věří, ve své víře blahý.

Tím Antonín své prase krmí, jiní

pak věru, jenž jsou horší nad prasata,

jenž mincí falešnou všem škodu činí.

Leč naše řeč jest příliš rozepjata;

tož obrat oči nyní k cestě přímé,

by času, cesty nebyla nám ztráta.

Ten andělský sbor, který tady zříme,

ten roste počtem, tak že řeči není

ni rozumu, jež taký počet jíme.

A v Danieli pakli na zjevení

zrak obrátíš, pak poznáš počet stálý

se kryje v tisíců těch rozvlnění.

Žár prasvětla, jímž všecky v jasu vzplály,

tak jimi pojímán jest tolikráte

co lesklých tvarů s nimiž tam se valí.

A příchylnost že, přijímání svaté,

se síle přispůsobí, lásky štěstí

v nich různé plá, zde víc, zde vlažněj vzňaté.

Před tebou vznešenost a rozsah jesti

té síly, zrcadel jež tolik sobě

si stvořila, by byla její zvěstí,

Vsak v sobě zůstává jak v první době.“

Zpěv třicátý

Snad šest tisíc mil od nás v růžném planí

začíná šestá hodina a stíny

své tento svět juž v rovnou plochu sklání.

Střed nebes když se ztrácí do hlubiny,

a taký jest, že mnohou hvězdu schvátí,

svit kteréž k nám až neproniká siný:

A slunce nejjasnější služka pláti

kdy začne, nebe tak se uzavírá,

že hvězdy se až na jitřenku tratí:

Tak onen triumf nebes zvolna zmírá

kol bodu toho, jenž mne zraku zbavil,

jenž tím se zdá být uzavřen, co svírá.

Ten triumf ve vlastním se žáru strávil;

a stejně láskou jako oslněním

jsem u své paní zrakem svým se stavil.

Co o ní pověděl jsem juž svým pěním,

bych v jednu mohl chválu zahrnouti,

by málo bylo, jak ji nyní cením.

Neb krása, k níž jsem mohl oko pnouti,

vše meze přesahá, ba řek bych krátce,

ji celou lze jen v Tvůrci obsáhnouti.

V tom vyznávám jsem přemožený sladce,

víc nežli komik aneb tragéd cítí

se přemoženým v úlohy své látce.

Neb jako paprsk slunce v zraku vznítí

mohutné chvění, tak vzpomínka milá

na úsměv ten mou duši v zmatek řítí.

Od prvního dne, když mně objevila

se v žití její tvář, až k chvíli této

má báseň vždycky za ní pospíšila.

Však nyní její krásy zářné leto

mne přemohlo, je píseň nevypraví,

jak to, co umělci je v duši seto.

A lepší o něm podati vám zprávy,

to rád juž přenechávám troubě jiné,

má končí juž svůj úkol namahavý.

A vůdce hlasem, posuňkem mi kyne:

„My vyšli jsme juž z nejvěčího těla,

náš krok se v nebes čisté světlo šine

Ku světlu ducha, které rozechvěla

jen láska plesná k dobru pravdivému

v slasť, která v slasti sotva rovné měla.

Tu ráje obě vojska zraku tvému

se objeví a jedno v takém tvaru,

v němž dostaví se jednou k soudu zlému.“

Jak zraku duchové při silném žáru

se rozprchnou, že oko sílu ztratí,

i mohutné zřít předměty, tak v čáru

Zřím kolem sebe živé světlo pláti,

to v planoucí svůj závoj vše mi tají,

že kolem nic jsem nemoh rozeznati.

„Vždy láska, která toto nebe skájí,

tak počíná zde vždycky k svému blahu,

že svícny světlům upraví, v nichž plají.“

A sotva krátkých slov těch slyším vláhu,

juž cítím, kterak nad svou sílu z místa

jsem povznesen a k poslednímu prahu.

A zraku bystřina mi náhle čistá

se otevřela, tak že každé světlo

má zornice juž pojmouti se chystá.

Jak řeka světlo před mým zrakem letlo

a plálo leskem ve dvou břehů loubí,

na kterých jaro divuplně kvetlo.

A z řeky vidím jiskry plát, jak snoubí

se s květy v jejich padajíce kalich,

jak rubíny, jež zlato živé vroubí.

Ve vůních jakby zpití neustálých

zpět klesaly v to zřídlo, jedny výše

a druhé dolů ve hrách neskonalých.

„Ta touha, jež tě pálíc vede v říše

neznámé, abys o nich nabyl zvěsti,

čím roste výš, tím líbí se mi spíše.

Leč musíš doušek této vody vznésti

k svým rtům, než taková se žízeň skojí.“

(Dí slunce očí mých a moje štěstí

A dále): „Řeka v těch topasů roji,

jež jdou a mizí, a ten smích kol v trávě

jsou stinné předmluvy jen pravdy svojí.

Ne v sobě že by jevily se tmavě,

leč chyba tady je na tvojí straně,

že nevznáší se zrak tvůj k také slávě.“

Tak dítě prudce nepovznese skráně

a k prsu netočí se v probuzení,

když v spánku zpozdilo se, odhodlaně

Bych z očí zrcadla si dělal v okamžení

jak obrátil jsem hlavu k vlně svaté,

jež proudí k duší lidských posvěcení.

Jak dotklo se jen moje víčko vzňaté

té vody, zdála se mi délka její,

že v okrouhlost se mění; častokráte

Jak lidé, v larvách jenž se procházejí

se jiní zdají, když háv cizí složí,

jenž kuklí jejich dřív byl obličeji:

Tak plameny a květiny se množí

ku kvasu věčímu, že náhle kýval

mi v celé slávě obojí dvůr Boží!

O jase Boha, kterým jsem se díval

na říše pravé triumf slavný, krásný,

dej sílu, abych co jsem viděl, zpíval!

Tam zářný svit se stkví, kterým jest jasný

tvůrce tvoru, který pouze v míru,

když patřiti smí na něho, je šťastný.

A v kruhu roztáčí se v prudkém víru,

že v objemu svém mohlo volným pasem

by slunci být, jenž vládne všehomíru.

Jest bytost jeho celá tkaná jasem,

od primum mobile jenž odrážený

tam čerpá sílu, jež mne plní žasem.

Jak vršek patou v rybník potopený

se zhlíží v něm, jak chtěl by vidět květy

a stromy hojně jak jest vyzdobený:

Tak všechněch, jichž se vznesli k nebi lety,

víc nežli na tisíci stupních úže

nad světlem v kole tísnily se čety.

Nejnižší stupeň když pojmouti může

juž také světlo, jaká plnost jeho

plá na nejzazších listech této růže?!

Já v dálku nepustil let zraku svého

ni do výšky, mé oko všecko zírá,

i jakost, mnohost plesu nesmírného.

Nic blízkost nedá, dálka neubírá,

neb tamo kde Bůh bezprostředně vládne,

tam přirozený zákon každý zmírá.

V střed žlutý této věčné růže ladné

jež šíří, stupňuje se, voní v slávu

večnému Slunci, které stále mládne.

Jak toho, který mlčí a přec zprávu

by čerpal rád, mne Beatrice táhla

řkouc: „Jaký tady zástup bílých hávů!“

Viz obec naši, jak jest neobsáhlá,

viz naše trůny, jak jsou plny kolem!

Těch málo, po nichž naše chuť by práhla.

Na velký trůn, na kterém posud holém

jest koruna, kam patříš neustále,

dřív nežli s tímto spřátelíš se stolem,

Kdys duše sedne velikého krále,

tož Jindřicha, jenž přijde, Itálii

by ku ochraně povstal nenadále.

Však slepá hamižnost vás příliš zpíjí,

že jako děti jste, jež mrou juž hlady

a přece chůvu zahánějí, bijí.

Na božím soudě domůže se vlády

pak člověk, který zřejmě ani v taji

s ním nepůjde touž cestou; jeho spády

Bůh zruší, takže krátce potrvají;

Bůh s úřadu jej svrhne v sluje děsné,

kde Šimon se a svatokupci kají,

Čímž z Alagny ten mnohem hlouběj klesne.

Zpěv třicátý první

Tak tedy v tvaru bílé, zářné růže

mně zjevila se armáda ta svatá,

již krví Kristus snoubil sobě úže.

Leč tlupa, která v letu blahem vzňatá

zříc pěje slávu toho, který nítí

v ní láska s dobrotou, jež vrchovatá,

Jak hučící roj včel pospíchá v kvítí,

ten pelem obtížit se hledá práci,

a ten se opět v sladké dílo řítí,

Tak v obrovské té květině se ztrácí,

již tolik listů zdobí a pak spěje

zpět lásky svojí věčné ku paláci.

Na tváři všem se živý oheň chvěje,

pár křídel zlatých, vše pak jiné bílé,

že v kráse také sníh se nezaskvěje.

Od stupně k stopni v květině to čile

jak nesli se, mír s žárem roznášeli,

je nabyli u nejvyššího cíle.

Leč tíseň perutí, jež hol se chvěly,

tož mezi květem, mezi nebes výši

ta zření netlumila ni lesk skvělý.

Neb svaté světlo všehomíra říší

vše proniká, jak zásluha kde kyne,

že v odpor jemu pranic nepřispíší.

Ta obec v tiši jisté, pohostinné

tak plna starých jako nových tvorů.

svůj zrak i lásku v jediný bod šine.

Ó trojí světlo! planouc v jejich zoru,

jež v jediné jen hvězdě všecky zkájí,

ó pohleď na náš život plný sporu!

Když barbaři, jenž doma jsou v tom kraji,

jejž Elice svou září denně jímá

ve víru za synem, jejž kochá v taji,

Se žasem třásli, hrdé stavby Říma,

když spatřili a Lateran, jenž čníval

nad všecka díla lidí; což já mdlýma

Jenž očima se nyní v božství díval,

zde lidskými jenž z času do věčnosti

a z Florencie v obec ctnou jsem splýval,

Ký úžas teprv duše moje hostí!

Ba, v tomto plesu, víru neviděti

a neslyšet mi bylo líbeznosti!

A jako poutník jme se rozhlížeti

po chrámu, k němuž za svým slibem kráčel,

a doufá, jak vše bude vyprávěti:

Tak světlem bloudě, jehož lesk mne smáčel,

já nechal po stupních své těkat zraky,

jichž let se k výši, dolu, kolem stáčel.

Já viděl tváře a v nich lásky znaky,

v nich cizí jas a vlastní usmívání

a posuňky, jež plné ctnoty taky.

Tvar celý ráje se juž znenadání

v mém oku objevil, jež těkající

se v žádnou částku pevně neuklání;

A proto s tužbou nově hárající

jsem obrátil se rychle k paní svojí,

by srovnala mé spory zápasící.

Kdos jiný odvetou mou touhu kojí;

já tušil Beatrici a zřel kmeta,

jenž stál tu v těchto oslavených kroji.

Po tváři jeho, v jeho zraku zkvétá

ples dobrotivý, posuňky měl vlídné

jak něžný otec. Hned s rtů mojich slétá:

„Kde jest má paní?“ v mysli málo klidné.

On: „Přání tvoje bych přivedl k cíli,

na jejím stojím místě, tvůj zrak zhlídne.

Když v kruhu třetím tvůj zrak dál se schýlí,

na stupni nejvyšším ji uzříš zase

na trůně, jejž jí cnosti ustrojily.“

Bez odvety juž můj zrak pozvedá se;

ji zřel jsem, korunu kol sebe měla,

z níž věčné paprsky se lily v jase.

Od končin, kde hřmí nejvíc, kdyby směla

se pohroužiti v moře zřítelnice,

až v bezdno, není vzdálenost ta celá;

Jak paní svou jsem v dáli zřel, ba více,

však nevadilo to, by obraz její

plál v neskaleném lesku v moje líce.

„O paní, kterou věčně svěží skvějí

se naděje mé květy k mému blahu,

jež nechalas své stopy v pekel reji,

Na všem, co viděl jsem na svojím tahu,

tvou dobrotou a mocí tvojí cnosti

a milosti tvé cítím božskou vláhu.

Já otrok tebou vznešen ku volnosti

všemožným spůsobem a každou tratí,

jež k cíli tomu síly měly dosti.

Ó nech mi dále štědrost svoji pláti,

by moje duše, která tebou zdráva,

k tvé zálibě se mohla těla vzdáti!“

Tak modlil jsem se, ona shovívavá

se na mne z dálky usmívati zdála;

k věčnému zdroji v tom juž v let se dává.

„By cesta tvá se cele dokonala,

děl svatý stařec, k tomu láska svatá

a prosba její mne sem povolala.

Po zahradě té ať tvůj pohled chvátá,

neb pohledem tím v další povzletnutí

ku bohu bude zornice tvá vzňatá.

A nebes královna, k níž v zaplanuti

já hořím zcela, milost dá nám svoji,

jsemť Bernard věrný v každičkém jí hnutí.

Jak z Chorvátska kdo přišel a teď stojí

a dívá se na Veroniku naši

přeslavnou a žár svůj přec neukojí,

Leč šeptá, před ním dokavád se vznáší,

„Ó pane Jezu Kriste, bože pravý,

tak tedy patřím v pravou tváři vaši?“

Tak bylo mně, když lásky oheň žhavý

jsem toho viděl, který v tomto žití

juž patřením mír nebe chutnal smavý.

„Ó synu milosti, hlas slyším zníti,

ten zdejší ples ti zůstane přec tajem,

když v bázni budeš oči dolů krýti.

Leč rozhlédni se v nejzažší kruh rájem,

až uzříš královnu na trůnu, tato

již říše poslouchá s tím celým krajem.“

Já oči zved, jak ráno jako zlato

čásť nebes, která ku východu leží,

plá nad onu, kde hasne slunce, jato

Mé oko světlem, (jak z údolí běží

se k vrcholu) bod na pokraji zřelo,

s nímž jiné řady zápasily stěží.

Jak tam, kde kolo vyjeti by mělo

tož vozu, který Faeton špatně vedl,

vzplá nebe více, co se kolem ztmělo:

Můj zrak tu míru oriflamu zhledl,

víc plála v středu, ale každým směrem

lesk její mírnil se a snivě bledl.

A k středu tomu, v křídel vzmachu sterém

já slavnostní zřel archandělů tísně,

z nich každý jiný žárem, křidel perem.

A skrze jejich hry a jejich písně

jsem viděl krásu, jak se usmívala

v ples svatým všem. Ó kdybych zvážil přísně

Svá slova všecka, by se vyrovnala

mé obraznosti, nemohl bych říci

ni nejmenší část vděků, v kterých plála.

Když Bernard zřel, mé oči pátrající

jak v plamen patří, ihned v tužbě vroucí

k ní obrátil též svoje plesající,

Čímž v patření mé více byly žhoucí.

Zpěv třicátý druhý

V svém plesu stopen patřící kmet na se

vzal dobrovolně úřad učitela,

a toto znělo v svatém jeho hlase:

„Tu ránu, již nám zahojila zcela

Marie, ta, jež u nohou jí sedí

nám dala kdysi a ji otevřela.

A v řadě třetích trůnů zrak tvůj hledí

na Rahel, pod Evou jest místo její

n Beatrice,“ děl v své odpovědi.

„Tam Judita, Sara, Rebeka pějí

i ona, která toho byla matkou,

jenž z hříchu zpíval Miserere mei.

Od stupně k stupni můžeš cestou krátkou

vše zřítí, jmena, jež má ústa sdělí,

list po listu tou růži bloudě sladkou.

Od stupně sedmého až dolů celý

ten pruh až k němu zpět Židovky mají,

a všecky vlasy květiny té dělí.

Neb podle zraku v zeď se srovnávají,

jímž zřely druhdy ke učení Krista

a svaté stupně ty tak roztínají.

Kde zralá je ta růže plnolistá

ve částech všech, tam zasedli pak sobě,

jichž víra v příští Krista byla jista.

Na druhé části kde se jeví tobě

dost místa prázdného, tam sedí v zoři,

jenž v Krista uvěřili v pozdní době.

Jak z této strany v pohled tvůj se noří

ten vznešený trůn, jejž má svatá Panna,

a stupně pod ním rozhraní zde tvoří:

Tak v druhé části trůn svatého Jana,

jenž svatý snášel poušť a umučení,

dvě leta pekel hostila jej brána.

A pod ním zvláště sedí vyvolení:

tož František, Benedikt s Augustinem

a jiní v kruzích nižších rozhostění.

Teď Prozřetelnosti se opoj kynem,

neb jednou oba víry obličeje

spočinou stejně v tomto sadu stinném.

Věz, směrem stupně, který dolů spěje

a v středu dělí tyto obě stěny,

tlum duší cizí zásluhou se kreje,

Ne vlastní; jsou tu všecky podmíněny;

dřív nežli všecky měly volbu pravou,

ty bohem k tomu byly vyvoleny.

Ty ujištěn být můžeš v tom mou zprávou;

viz tváře jich, slyš dětské jejich písně,

když skloníš se k nim s myslí nedočkavou.

Teď pochybuješ, mlčky stojíš přísně,

já ale rozvážu ti uzel tuhý

a z myšlének tě vysvobodím tísně.

Kam říše této jen se táhnou luhy,

zde náhoda nemůže místa míti,

hlad, smutek, žízeň nepřijdou v ty kruhy.

Neb věčným zákonem, co můžeš zříti,

je určeno, zde vše se v celek pojí,

tak jako prsten, na prstu jenž svití.

A proto sem k věčného blaha zdroji

ten nepřišel lid jen tak bez důvodů

dle větší nebo menší cnosti svojí.

Král, jímž ta říše trvá v lásky hodu

a v také rozkoši, že vůle jiná

si věčí přáti nemůže v tom shodu.

Ten duším veselou svou tváří kyna

rozlévá milost, jak se líbí jemu,

žár náš kéž výsledkem tím uhasínal

A písmo jasně dí to světu všemu,

když o dvojčatech v klínu matky praví,

že propadla juž tenkrát hněvu zlému.

Tož slušno, aby, jak se vlasy hlavy

rozličně barví, též i kolem skrání

svit nejvyšší svůj jas vil plápolavý.

Tak k různým stupňům jsou zde povoláni,

ne zásluh svojí cenou, tato byla

jen první popud jejich rozeznání.

Neb v dobách dávných k spáse dostačila

jen víra pouhá otce tak i matky,

když nevinnost se k ni jen připojila.

A splněný když první čas byl krátký,

obřízka hochům potřebou se stala,

by sílu měla křidla jich v let vratký.

A doba milosti když lidstvu vzplála,

tu beze úplného křestu Krista

i nevinnost juž stinná brána jala.

Hleď v obličej, jenž nejvíc tváři Krista

se podobá, neb v jeho pouze lesku

ty posilníš se, bys moh‘ „spatřit Krista.“

Já viděl tolik štěstí, tolik blesků

dštít na ni, andělské již nesly davy,

jichž úděl zářnou tuto projít stezku,

Že všechno, co zřel zrak můj nedočkavý,

mne nezajalo takým mocným žasem,

mi boha nedalo tak obraz pravý.

A první anděl zapěl sladkým hlasem

řka: Ave Maria gratia plena,

svá křídla rozpjal před ní tkaná jasem.

Té božské písni odvet routoužená

se ozvala z všech dílů toho dvora,

čímž každá tvář hned plála rozjasněná.

„Ó svatý otče, k vůli mně jenž shora

jsi sešel sladké místo zanechaje,

kde trůníš věčným losem, moje chorá

Se duše ptá, kdo je ten anděl ráje,

jenž s takým plesem v zrak zří naší paní,

jenž lásky pln, že zdá se ohněm plaje?“

Tak ještě jednou skonejšit svá přání,

jsem toho ptal se. Marjí jenž byl krásný,

jak hvězda jitřní krásní v slunce plání.

On pravil: „Veselost, ples štěstí jasný,

jenž v andělu a duši může býti,

v něm plá, jak souhlasíme, v souzvuk šťastný.

On nesl palmu Marii, když vzíti

za naše hříchy křehkou schránku těla

Syn boží na se chtěl a lidské žití.

Leč hleď, by za mnou zornice tvá spěla,

kam půjdu já, a viz tu ve hovoru

ty reky, jimiž skví se říš ta celá.

Dva nejšťastnější, jenž tam sedí v sboru,

by nejblíže vznešené Paní byli,

té růži takřka kořen jsou v tom dvoru.

Jenž ku její se straně levé chýlí,

jest Adam, jehož choutka příliš žhoucí

pro lidstvo v hořké tak vyrostla býlí.

Na právo svaté církve otec skvoucí,

kterému klíče ctného toho květu

kdys ku ochraně svěřil Všemohoucí.

A onen stařec, jenž zřel v strasti hnětu

svou vyvolenou družku v kruté době,

tu hřeby, kopím vykoupenou světu,

Jest vedle něho, dále hoví sobě

ten vůdce, kterým spadla s nebe mana

pro nevděčný lid zatvrzelý v zlobě.

A proti Petru sedí tamo Anna,

tak spokojená patřit na svou dceru,

že nehne brvou, když zní kol Hossana;

A proti Adamovi v rovném směru

jest Lucie, již slala paní sladká,

když k pádu oči tvé se zamkly v šeru.

Leč doba, v níž to vidíš, prchá krátká;

tož dosti, jak i moudrý krejčí bývá,

jenž stříhá na šat, pokud stačí látka.

Nuž k první Lásce zřítelnice chtivá

ať obrátí se, patří, tam bys vniknul,

jak bleskná její dovolí zář živá.

Ne pouze snad, leč jistě by se smyknul

vzmach křídel zpět: kdy myslíš k předu spěti,

tož třeba modlit se, bys jasu zvyknul,

Bys milost mohl od té obdržeti,

jež můž ji dáti; proto s myslí vzňatou

ať srdce tvé mým slovům v náruč letí.“

A začal ihned modlitbu tu svatou.

Zpěv třicátý třetí

O Panno, matko, dcero syna svého

nejpokornější, nejvyšší všech tvorů,

určený cíle záměru věčného,

Tys lidskou bytost k důstojnosti vzoru

tak povznesla, že tvůrce její déle

neváhal žíti ve stvořených sboru.

V tvém lůně láska ona vzplála vřele,

na jejímž ohni v míru věčném, v kráse

ten nebes květ se rozvinul tak skvěle.

Zde pochodní polední usmívá se

tvá láska na nás, lidem v zemské rmuti,

jsi věčné naděje zdroj živý zase.

Tys velká, vše tvé zmůže pokynutí,

že, milost kdo bez tebe v světě žádá,

si přeje lítati však bez perutí.

Leč dobrota tvá nepomáhá ráda

jen tomu, kdo tě prosí; často rojí

se sama, dlaň než k modlitbě se skládá.

Se soucitem se milosrdí pojí

a velkomyslnost, šlechetnost čirá;

a dobrotu všech tvorů zoveš svojí.

Teť prosí tento, který z všehomíra

vzlet nejdolejší sluje a zřel žití

všech duchů posloupně, a k tobě zírá;

O milostí svou rač jej posilniti,

by ještě výše k poslednímu blahu

moh smrtelným se zrakem odvážiti!

Pro zření své já nenapjal tak snahu

jak pro něho tu činím z oddanosti,

mým prosbám malou nepřikládej váhu.

Ó rozptyl každý mrak mu smrtelnosti

svou prosbou, aby se mu rozevřela

nejvyšší rozkoš v celé líbeznosti.

Dál prosí královno má mysl smělá,

– co chceš, to můžeš – v takém popatření

bys zdravé smysly zachovat mu chtěla.

Tvá stráž kéž zmůže lidských pudů vření,

viz Beatrici a viz všecky svaté,

jak modlí se za moje vyslyšeni!“

Na modlícího s pozorností vzpjaté

ty oči, jež Bůh ctí, mně svědkem byly,

jak vděčí se jim prosby blahovzňaté.

K věčnému Světlu pak se obrátily,

věř každý, oči tvoru nižádného

se v také světlo nikdy nestopily.

Já, který k poslednímu cíli přání všeho

jsem blížil se ve slušné vzdálenosti,

jsem tišil bouřný plamen žáru svého.

A Bernard, jeho pohled úsměv hostí,

mi kyne juž, bych oči zvedl výše,

leč dělal jsem co chtěl sám s ochotností.

Můj ostřejší zrak vnikal spíš a spíše

do paprsků tak vznešeného světla,

jež, pravda v sobě, pravdu kolem dýše.

A síla mého vidění tak zkvětla,

že slovo zraku nepostačí ani,

že bohatost mou pamět zcela zhnětla.

A jako ten, jenž vidí něco v spaníˇ

a dojem toho po snu trvá dále

a jiného se v mysl mu nesklání,

Mně dělo se, neb ač zmizelo v mále

mé vidění, přec onu cítím něhu,

jež zrodila se v mojí hrudi, stále.

Pod sněhem takto tají spousty sněhu,

tak věštby psané lehké na lupení

ve větru poletaly v hravém běhu.

Ó světlo nejvyšší, nad pochopení

se lidi pnoucí, mojí duši vroucí

dej část jen malou svého objevení!

Můj jazyk učiň silný všemohoucí,

by pouze jiskru této slávy tvojí

moh zanechati věky pro budoucí.

Když navrátí se něco v pamět moji

a něco bude v těchto verších zníti,

tvé vítězství všem srdcím zjevné stojí.

I myslím, živý paprsk jak se řití

v mé oko, blesky byl by stih mne zcela,

bych od něho měl zrak svůj odvrátiti;

Leč pamatuji, že jim více smělá

se stala duše v patření, až síla

ta věčná s okem sloučiti se spěla.

Ó milosti, kterás mi sílu vlila,

že v světlo věčné zrak jsem upřel v jase,

až patření moc v něm se roztavila;

Ve hloubi jeho zřím, jak proplitá se

do jedné knihy láskou spjato, světem

co rozptýleno v prostoru a čase;

A podstať, příslušnost, zvyk jejich letem

zde spojeno vše v takou harmonii,

že slabé světlo jest, co dím svým retem

Tvar všeobecný, jenž se v uzel svijí,

mním, že jsem viděl, neb při této zvěsti

mně srdce vlny v plesu bouřněj bijí.

Já mžikem v zapomnění víc se plavím

než věků pětadvaceti pouť, v které

se Neptun divil Arga stínům tmavým.

Tak v patření v hloub duše má se bere

a zírá pevná, klidná, pozorlivá,

až vybuchla pak celá v žáry steré.

Tím světlem do ní taká síla splývá,

že nelze jí se hnouti v jiném směru,

byť toho sebe více byla chtivá.

Neb ono blaho, cíl všech tužeb věru,

v tom světle ústí, a byť dokonalé,

vše vadné jest, co v jinou spadá sféru.

Teď já i o tom, v paměti mé stále

co zbylo, budu žvatlat jako dítě,

jež na prsu si vlhčí rtíky malé.

Ne, že by vzplálo v tomto živém svitě

víc nežli prostý obraz, jak byl dříve,

jenž zůstane vždy, jak jsem zřel jej hbitě;

Leč zřením víc že rostlo oko snivé,

to jedno světlo náhle se mi mění,

neb sám jsem změnil se, ve hmotě živé.

A v hloubi toho světla v překvapení

tři kruhy zřím, jež jeden obvod mají,

leč při tom ale troje zabarvení,

Jak duha v duze, první s druhým hrají

ve světla odrazu, třetího zářně

na obě strany z obou žehy plají.

Mé drsné slovo nevylíčí zdárně

co viděl jsem a myšlénka, víc říci

jež chtěla by, jak namahá se marně!

O věčné světlo, pouze v sobě dlící,

vše chápající, sebou pochopeno

a lásku s úsměvem mně věnující,

To víření, jež v tobě shromážděno,

když pozoroval jsem je malou chvíli,

jak plálo světlem, které odráženo,

To v sobě, v barvě své se ke mně chýlí,

tak jako lidská tvář je zabarvena,

čímž zcela vnořit se v ně zrak můj pílí.

Jak měřič, jehož mysl zahloubena

je v kruhu výměr a jenž nemá štěstí

nalézti klíč, jímž práce podmíněna:

Mně dělo se při této zraku zvěsti,

já zříti chtěl, jak obraz ten ku kruhu

se má a zdali lze jej ve kruh vplésti.

Leč slabou k tomu křídel měl jsem vzpruhu,

jen duši moji síla blesku jala,

v němž touhu svou jsem splnil nad zásluhu.

Tu síla zkvětlé obraznosti splala,

neb jako kolo v stejném ruchu vezdy

mou vůli a mé chtění láska hnala,

Jež u vír žene slunce a vše hvězdy.